TONY JUDT

VELKÁ ILUZE?

ESEJ O EVROPĚ

přeložil Martin Pokorný

Elektronická kniha

Originally published under the title A Grand Illusion? An Essay on Europe.

Copyright © Tony Judt, 1996

Czech edition © PROSTOR, 2020

Translation © Martin Pokorný, 2020

ISBN 978-80-7260-445-6

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2020

Předmluva

Knížka, již držíte v rukou, vychází z přednášek, které jsem pronesl v květnu 1995 na Johns Hopkins Center v Boloni pod záštitou čtrnáctideníku The New York Review of Books a nakladatelství Hill and Wang. Chci řediteli centra prof. Robertu Evansovi poděkovat za pohostinství a šéfredaktorovi La Rivista dei Libri prof. Pietru Corsimu za podíl na organizaci a podpoře přednáškové řady. Živé diskuse, jež po přednáškách následovaly, pro mne byly velkým přínosem; snad bude z následujících kapitol patrné, jak moc jsem se z nich poučil. Původní myšlenka knížky vzešla z rozhovorů s Robertem Silversem a Elisabeth Siftonovou, jimž jsem oběma zvláště vděčen za podněty a povzbuzení.

Nejedná se o čistě příležitostnou stať, ale ani o odborný historický výklad. Snažím se vyrovnat s trojicí aktuálních otázek: Jaké jsou vyhlídky Evropské unie? Pokud ne zcela růžové, proč tomu tak je? A jak moc je vůbec důležité, zda vznikne, či nevznikne jednotná Evropa? Formulacemi, jež pro své otázky volím, a podanými odpovědmi si možná vysloužím cejch euroskeptika, zvlášť vzhledem k faktu, že jsem (původem, byť ne místem pobytu) Brit. Proti takovému obvinění se chci důrazně ohradit a bránit. Jsem nadšený Evropan; nikdo jen trochu informovaný si nemůže vážně přát návrat do onoho zvenčí obléhaného a konflikty zmítaného kroužku podezíravých a do sebe zahleděných národů, jímž evropský kontinent ještě před nedávnem byl. Cokoli nás vede od této Evropy pryč je dobré, a čím jsme od ní dále, tím lépe.

Leč považovat určitý výsledek za žádoucí je jedna věc, považovat jej za dosažitelný je věc jiná. A teze následující stati zní: skutečně jednotná Evropa je nepravděpodobná do té míry, že trvat na jejím prosazování je nemoudré a sebedestruktivní. Nejspíše jsem tedy europesimistou. Na rozdíl od zakladatele Evropského společenství Jeana Monneta si nemyslím, že je rozumné či vůbec možné „zahnat ducha historie“ v míře vyšší než malé, a můj esej proto končí výzvou k dílčímu obnovení či nové legitimizaci národních států. Z týchž důvodů shledávám, že bez ohledu na to, zda bývalé komunistické země východní Evropy mají v budoucnu náležet do plně integrované Evropy, faktem je, že k tomu možná nedojde; a bylo by proto nejspíš moudřejší přestat slibovat opak.

Argumentace i tón celé úvahy nesou výrazné stopy toho, že kniha vznikla v Rakousku. Vyhlídky Evropy a její nadcházející obtíže vypadají z centra kontinentu jinak než na jeho západním okraji, kde se nachází většina institucí Evropské unie. Imperiální dědictví a současná provinčnost střední Evropy, všudypřítomnost Německa, blízkost bývalé Jugoslávie a skutečnost toho, jak snadno lze překračovat dávné hranice mezi Východem a Západem a zjišťovat, jak odlišné obě Evropy zůstávají, to vše společně přispívá k tomu, že se odtud vyhlídky na sjednocení jeví mlhavější než při pohledu více ze severu nebo ze západu. Jsem proto zvláště vděčný Newyorské univerzitě za to, že mi poskytla badatelské volno, a Institutu věd o člověku a jeho řediteli prof. Krzysztofu Michalskému za velkorysé pozvání, abych tuto dobu strávil jako jejich host ve Vídni.

Vídeň, leden 1996

1

VELKÁ ILUZE

Evropské společenství uhlí a oceli se roku 1951 zrodilo z myšlenky, kterou pojal Jean Monnet a v květnu 1950 předložil francouzský ministr zahraničí Robert Schuman. Roku 1958 se ESUO změnilo v Evropské hospodářské společenství, běžně označované jako „Evropa šesti“ (Francie, Západní Německo, Itálie a Benelux). Tato blahobytná, „dálnozápadní“ Evropa následně umožnila přistoupení Spojeného království, Dánska a Irska a změnila se v „Evropu devíti“, načež se znovu rozrostla a s připojením Řecka, Španělska a Portugalska v osmdesátých letech se z ní stala „Evropa dvanácti“. S trojicí nejnovějších členů – Rakouskem, Švédskem, Finskem – se dostáváme na patnáct. Když se dnes mluví o možném přičlenění dalších zemí, zcela bez rozpaků se říká, že se ta a ta země – například Slovinsko či Polsko – „připojí k Evropě“.

Toto podivuhodné vyjádření dokládá, že dnešní Evropa už vlastně není lokalita; je to idea a mírumilovné, blahobytné mezinárodní společenství sdílených zájmů a spolupracujících složek – „Evropa ducha“, lidských práv, volného pohybu zboží, myšlenek a osob, stále těsnější spolupráce a jednoty. Zrod této hyperreálné Evropy, evropštější než sám kontinent, této projekce všech vznešených hodnot dávné civilizace – ovšem očištěné od svých temných rysů – do vnitřních vzájemných vztahů a do budoucnosti, nelze přisoudit výhradně komunistickému uvěznění druhé, východní půle Evropy. Stranou vůči nové „Evropě“ koneckonců nestály jen lidové demokracie, ale také Švýcarsko, Norsko a (až donedávna) Rakousko a Švédsko, vzory mnoha sociálních a občanských ctností, které se „Evropané“ snaží svými novými institucemi ukotvit. Pokud máme chápat prameny – a, jak mám v plánu demonstrovat, též meze a možná rizika – této „Evropy“, jež nám je představována jako vodítko a příslib, musíme se vrátit do nedávné minulosti, kdy vyhlídky na Evropu jakéhokoli druhu byly mimořádně chmurné.

Domněnka, že výstavbu západní Evropy zdevastované válkou podnítili idealističtí zastánci jednotného kontinentu, je plodem pochopitelného retrospektivního omylu. Lidé uvedeného druhu nepochybně existovali; náleželi například ke Hnutí evropské jednoty z roku 1947 a jejich vliv v reálném světě byl mizivý. Je kuriózním faktem, že hlavní slovo v otázce sjednoceného kontinentu mělo britské vedení, které přitom ve skutečném budování evropské jednoty v následujících letech nemělo sehrát žádnou aktivní roli. V říjnu 1942 upozornil premiér Winston Churchill britského ministra zahraničí Anthonyho Edena, že „by bylo nezměrnou pohromou, kdyby měl ruský bolševismus překrýt kulturu a nezávislost starobylých evropských států. Jakkoli se to dnes těžko říká, jsem přesvědčen, že evropská rodina bude s to konat jednotně jen pod vedením Evropské rady.“1 Není pochyb o tom, že v osvobozených zemích kontinentální Evropy panovala v roce 1945 idealistická nálada, avšak většina jejich mluvčích si kladla domácí cíle: změnu a reformu ve vlastní zemi v podobě stanovované různými koalicemi, jež se utvořily během války v zájmu odboje proti nacistické okupaci. Až do padesátých let nebylo obvyklé nacházet v Evropě intelektuály či politiky, jejichž hlavním zájmem by byla budoucnost sjednoceného kontinentu, a nikoli politika vlastní země.

Pokud hnacím motorem Evropanů v těchto letech nebyl idealismus, nebyly jím ani zjevené imperativy historického osudu. V bezprostředně poválečném období máloco nasvědčovalo tomu, že by se přeživší z války s Hitlerem měli spontánně či nevyhnutelně spojit dohromady. Americká novinářka Janet Flannerová v pravidelné depeši pro The New Yorker předvídala v roce 1944 spíše pravý opak, tedy nástup éry vnitroevropské soutěže zoufalých národů o nedostatečné přírodní zdroje. Bylo sice očividné, že státy západní Evropy budou muset nějakým způsobem spolupracovat, avšak sám fakt poválečného vyčerpání a kolektivní bídy ještě nepředurčoval rozsah a formy této spolupráce. Navíc v sobě mnoho možných podob spolupráce, zvláště ekonomické, nemělo vůbec nic idealistického a neobnášelo sebemenší konotace budoucí jednoty.

Myšlenka provázání ekonomických zájmů ve snaze překonat společné problémy nebyla vůbec nová. Již v polovině 19. století se našli zastánci „Spojených států evropských“ (v únoru 1848 tuto myšlenku hájil list francouzské druhé republiky Le Moniteur). V různých návrzích se plánoval vznik evropské ekonomické federace po vzoru švýcarských kantonů. A oblíbeným tématem diskusí v 19. století byly též celní unie. Existovaly návrhy – byť z nich nakonec nic nevzešlo – na rozšíření německé celní unie, založené roku 1834, tak, aby zahrnula Nizozemsko, Belgii, Dánsko, a dokonce i země habsburské koruny.

Téma obchodních dohod vzbudilo novou pozornost po první světové válce, kdy rozpad impérií a s tím související dezintegrace výrobních entit a obchodních sítí vyvolaly potřebu kartelů a obchodních smluv; stejný efekt mělo znehodnocování měn a cenová deprese, charakteristické pro počátek dvacátých let. (Za třetí k tomu přistupoval závan antiamerikanismu a obavy z konkurence USA, jež podněcují a současně pronásledují tvorbu vnitroevropských obchodních dohod dodnes.) Nejznámější výslednou smlouvou byl mezinárodní ocelářský kartel, podepsaný v září 1926 a zahrnující Německo, Francii, Belgii, Lucembursko a Sársko (v té době ještě podle ustanovení Versailleské smlouvy oddělené od Německa). Následujícího roku se připojilo Československo, Rakousko a Maďarsko. Němečtí výrobci však kartel zavrhli v roce 1929 a dva roky nato, v období vrcholící krize, se rozpadl.

Existovaly i jiné pokusy o posílení meziválečné evropské ekonomiky: konvence z Osla z roku 1930 (zahrnující Skandinávii a země Beneluxu) a římské protokoly z roku 1934, které podepsala Itálie, Maďarsko a Rakousko. Žádná z těchto dohod však nedokázala zabránit zhroucení obchodní výměny, což je hlavní impulz a indikátor hospodářské stagnace; v rozmezí let 1929–1936 poklesl francouzský vývoz do Německa o 80 procent a německý vývoz do Francie o 85 procent. Stojí ale za pozornost, že ještě v roce 1938 se Francouzi a Němci zoufale snažili situaci vylepšit (neratifikovanou) obchodní dohodou, podle níž by Francie z Německa přijímala více chemické a inženýrské produkce výměnou za zvýšený německý dovoz francouzských zemědělských plodin.

Tyto vratké a neúspěšné pokusy o ekonomické partnerství byly provázeny diplomatickými snahami o těsnější francouzsko-německou spolupráci – a to především zásluhou francouzského státníka Aristida Brianda a jeho německého protějšku Gustava Stresemanna. Ve dvacátých letech se Stresemann neúnavně zasazoval o odstranění celních bariér, a dokonce i o vytvoření evropské měny. Stresemann sice plně nesdílel názory německého ministra Walthera Rathenaua, kterého roku 1922 zavraždili němečtí nacionalisté a který podle Stefana Zweiga za ideu Evropy „obětoval život“, nicméně si plně uvědomoval, že zájmům Němců nejlépe poslouží, když budou začleněny do širšího, evropského kontextu. Pro Brianda je příznačné, že měl větší ambice a méně přesnou myšlenku; jeho plán jednotné Evropy z roku 1929 hlásal, že „mezi národy, jež tvoří geografická uskupení, jako jsou národy Evropy, by měl existovat určitý federální svazek“. Skepticky, leč s hlubším pochopením se k Briandovu návrhu vyjádřilo britské ministerstvo zahraničí: jedná se o „přeskupení a konsolidaci evropských financí a průmyslu, které by Francii a zbytek Evropy zajistily proti neustále vzrůstající síle neevropské, především americké konkurence. Přesně to se vždy míní především, kdykoli se mluví o ,Spojených státech evropských‘ nebo ,Panevropě‘, a nebýt tohoto cíle, je těžké pochopit, co by ,Panevropa‘ vůbec mohla znamenat.“2

Evropské poválečné snaze o hospodářské sjednocení tedy nescházely precedenty a na oživení těchto myšlenek a projektů ve vhodnou chvíli nebylo nic zvlášť idealistického, naopak: o oživení zdecimovaného kontinentu pomocí nadnárodní organizace projevovalo zřetelný zájem celé politické spektrum. V meziválečném období to byli především – avšak nikoli výlučně – fašisté, kdo mluvil a psal o ideálu obnovené, omlazené Evropy, očištěné od dávných rozdělení a sjednocené společným souborem ambicí a institucí. Mladí stoupenci neutrality ve třicátých letech – například belgický socialista a budoucí belgický ministr zahraničí a evropský státník Paul-Henri Spaak – vstupovali do sdružení s názvy typu „Mladá Evropa“ (Jeune Europe), kde se seznamovali s podobně smýšlejícími lidmi včetně Otty Abetze, budoucího německého velvyslance v okupované Paříži.

Ve dvacátých letech byl hnacím motorem ideje evropské jednoty pacifismus; autoři manifestu evropské jednoty z roku 1922 tvrdili, že ve sjednocené Evropě se už nepovedou války. Není zcela náhodou, že jedním významným signatářem manifestu byl mladý Francouz Jean Luchaire, posléze šéfredaktor hlavního kolaboračního listu ve vichistické Francii. Koncem druhé světové války už v sobě úvahy o jednotné Evropě obnášely chmurnější konotace: plány Alberta Speera na nastolení Nového (evropského) pořádku, kontinentálního systému s hlavní oporou v Německu, nacházely odezvu v tisících válečných projevů, v nichž vize nové Evropy sloužila jako zlověstné synonymum antibolševismu, kolaborace s národním socialismem a odmítání starého liberálního, demokratického a rozděleného předválečného světa.

Není proto překvapivé, že v prvních letech po porážce Německa se o „jednotné Evropě“ moc nemluvilo: zmíněné slovní spojení náhle vyvolávalo odpor. Tvůrcové poválečné Evropy byli motivováni zcela konvenčními a tradičními realistickými a nacionálními pohnutkami – což se dalo čekat, když si uvědomíme, že většina z nich vyrostla ve světě národních států a aliancí a jejich první dospělé vzpomínky vycházely z období před první světovou válkou. Alternativy, před nimiž stanuli po roce 1945, si dokázali představovat výhradně ve světle dřívějších zkušeností a omylů, a jen podle nich mohli formulovat své plány.

U Francouzů se dilema, jemuž čelili po roce 1945, v zásadě nelišilo od dilematu roku 1918 – jen s tím rozdílem, že po první světové válce Francie patřila mezi vítěze, zatímco v roce 1945 se statusu poraženého vyhnula čistě formálně. De Gaulle a další francouzští politikové se v roce 1945 – podobně jako Clemenceau v roce 1919 – obávali, že je angloameričtí spojenci opustí, a museli znovu vyřešit německé dilema: jak zajistit, aby německá moc nepřekročila hrozivou mez, ale současně ponechat Německu dostatečnou produktivitu na to, aby do Francie proudil tok nepostradatelných surovin a udržoval francouzský průmysl v činnosti. Francie totiž byla zcela závislá na německých přírodních zdrojích, zvláště na uhlí, a tento stav trval zhruba od roku 1890. K tavení vlastní oceli Francie potřebovala uhlí z Porúří, a znovupřipojením Alsaska-Lotrinska v roce 1919 tato závislost paradoxně jen vzrostla, jelikož získaná území zdvojnásobila francouzskou ocelářskou kapacitu, avšak k těžbě uhlí nijak podstatně nepřispěla. V roce 1938 už byla Francie největším dovozcem uhlí na celém světě a jen z Porúří importovala 420 000 tun měsíčně. V roce 1946 však byly uhelné dodávky z Porúří o 70 procent nižší – a francouzská vlastní těžba uhlí zdaleka nedosahovala ani stavu z roku 1929.

Francouzská národní strategie tedy naléhavě vyžadovala soustavné využití německých přírodních zdrojů a počáteční poválečný plán tkvěl v podstatě jen v tom, že Francie omezí politický vliv a vojenské zajištění Německa na minimum, ale naopak naplno využije německých surovin – čímž by se zopakovala ona neúspěšná strategie, jež v roce 1923 vedla k francouzské okupaci Porúří. Tato zbloudilá touha po zopakování katastrofálních postupů z počátku dvacátých let se ostře neslučovala se snahou britské a americké politické reprezentace o oživení (západo)německé ekonomiky – zčásti v zájmu celoevropské obnovy, ale také proto, aby se vítězným mocnostem – a především Britům – ulevilo, pokud jde o náklady na obživu a bydlení obyvatel v přidělené okupační zóně. Navíc Britové a Američané (zvláště vrchní velitel amerických sil v Berlíně generál Lucius Clay) projevovali stále větší ochotu přiznat západní zóně poválečného Německa jistou míru autonomie, přestože to u Francouzů budilo pochopitelné obavy (Britové a Američané byli připraveni uvažovat o tom, že by Francouzům připadlo Sársko, avšak uhlí, jež se v této oblasti těží, bylo pro vnitrostátní potřeby Francie z valné části nepoužitelné).

Georges Bidault a další francouzští představitelé se překážku snažili obejít tím, že se v sérii jednání v letech 1946–1947 pokusili navázat spojenectví se SSSR, což byla varianta tradiční francouzské diplomatické strategie, jež velí uzavřít dohodu s mocností na východ od Německa. Mělo to svou logiku: Sověti by sami rádi maximálně využili ekonomická pozitiva ve své okupační zóně a nenamítali nic proti tomu, aby Francouzi těžili německé přírodní zdroje, zvlášť pokud to navíc způsobí řevnivost Američanů a Britů. S nástupem studené války však služby (tak jako tak omezené), které jim francouzské diplomatické manévrování mohlo poskytnout, ztratily pro Sověty relevanci a při jednání, jež se konalo v dubnu 1947 v Moskvě, ministr zahraničí Vjačeslav Molotov francouzské plány na demontáž Německa rázně odmítl. Nedal tak Paříži jinou možnost než vsadit na třetí strategii.

Ta spočívala v tom, že Francie akceptovala oživení západoněmecké ekonomiky a existenci jednotného západoněmeckého státu, avšak pojistila se pomocí mezinárodních aliancí, hospodářských dohod a dalších doprovodných aktů. Současně si vyhradila přístup k jeho budoucímu bohatství, což bylo nezbytné pro zdar nově zformulovaného Monnetova plánu, tedy programu francouzské průmyslové obnovy, který zcela fatálně závisel na materiální a cenové dostupnosti německých surovin. Tím byl vytyčen rámec pro složitá vyjednávání z let 1949–1950, jež Francie vedla s nejrůznějšími potenciálními partnery, tedy Itálií, zeměmi Beneluxu i Velkou Británií. V původně plánované podobě by tyto diskuse možná vyústily ve znovuzavedení celních dohod z meziválečného období, jež omezovaly mezinárodní obchod a Francie v nich měla dominantní postavení – pouze by se k nim připojil zajištěný přístup Francie k německým surovinám za lepších podmínek, než jaké by dřív byly představitelné. Hlavní úlohou Britů v takovémto uspořádání by samozřejmě bylo jistit Francii (a své ostatní kontinentální partnery) proti budoucí hrozbě oživeného Německa a hypertrofované německé moci.

Francouzské návrhy se však nedočkaly přijetí
a Francie neměla k dispozici ani dohodu, jež by zahrnovala Západní Německo společně s Velkou Británií, ani dohodu, z níž by Německo bylo vyloučeno. Výsledkem byl Schumanův plán, opřený o plán Jeana Monneta, na vytvoření šestistátního společenství, jež by sdílelo a společně regulovalo výrobu a spotřebu uhlí a oceli pod dohledem samostatné mezinárodní agentury. Návrh vyhlášený francouzským ministrem zahraničí Robertem Schumanem byl nápaditým a zásadním krokem, jež byl smířený s tím, že se do navrženého Evropského společenství uhlí a oceli nezapojí Velká Británie, a současně akceptoval spoluúčast Západního Německa. Vyřešit francouzské dilema tímto způsobem by bylo ještě o pár let dříve nemyslitelné, a i v roce 1950 se ještě zcela očividně jednalo o řešení přijaté z nouze – přičemž absence Britů hořce litovali především nizozemští vyjednavači. (Předností plánu však bylo, že se Francie mohla chopit iniciativy, aniž by informovala Londýn, což byla po desetiletích diplomatického ponižování, Mnichovem počínaje a Moskvou konče, sladká pomsta.)

Podobně jako když se Habsburkové v 19. století rozhodli pro dominantní roli ve střední a jihovýchodní Evropě teprve poté, co je z německé politiky vystrnadilo Prusko, přijali i Francouzi v roce 1950 „evropské“ řešení německého problému až poté, co ostatní mocnosti zhatily jejich preferované strategie. Nejednalo se o zcela novátorskou myšlenku: podobnou ochotu zavázat Francii k příslušnosti ve „sjednocené Evropě“, jakmile bude jednou vyřešen „německý problém“, projevil již Edouard Herriot, předák krátkodechého „kartelu levice“ (Cartel des Gauches, 1924–1926). Roku 1925 však Francie nebyla v postavení, jež by jí dovolovalo vynutit si „evropské“ řešení svých obtíží – a ani v tomto směru nepociťovala žádnou naléhavou potřebu. Přestože v rozmezí pouhých pětasedmdesáti let měla Francie za sebou již třetí válku s Německem, její spojenci nehleděli na přetrvávající francouzské obavy z přílišné síly Německa s valným porozuměním: americký ministr zahraničí George C. Marshall se v roce 1948 vyjádřil, že „francouzské obavy z Německa coby zásadní hrozby … se nám zdají být překonané a nerealistické“.

Přesto se Francouzům podařilo dosáhnout úspěchu, v jaký nedoufali v nejdivočejších snech, a „europeizovat“ obtíž, které historicky čelili, začleněním Západního Německa do frankocentrického společenství, ve kterém Francie dostávala vše, co podle své reprezentace potřebovala, aniž by to přitom vypadalo, že si to vynutila konvenčními sobeckými prostředky. V poučné pasáži příhodně nazvané knihy La France par l’Europe (Francie díky Evropě) z roku 1988 to Jacques Delors – francouzský politik, jenž měl zakončit kariéru na postu předsedy Evropské komise – vyjádřil následovně: „Stvoření Evropy je způsobem, jak si znovu zajistit ono pásmo svobody, jež je nezbytné pro ,určitou ideu Francie‘.“ Dosáhnout toho však bylo možné nejenom proto, že Německo v dané situaci nemohlo nic namítat, ale také proto, že – z výjimečných a zcela nahodilých důvodů –

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká iluze?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.