Přeložila Alžběta Lexová

Copyright © 2019 by Johanna Lindsey

Translation © Alžběta Lexová, 2020

ISBN 978-80-249-4130-1

Prolog

Z Londýna vyjely dva kočáry a pokračovaly za osamělým jezdcem po cestě dál k odlehlé mýtině, která byla k onomu účelu vybrána ze dvou důvodů. Zaprvé zde výstřely nikoho nerušily a současně panovalo přesvědčení, že některý z duelistů během dlouhé cesty změní názor, ale k tomu docházelo jen zřídka.

William Blackburn většinu jízdy mlčel, zatímco jeho přítel Peter donekonečna vyjmenovával, proč je ten souboj špatný nápad, včetně toho – což zopakoval nejednou –, že jsou Rathbanovi mocná rodina a soubojem to pro ně rozhodně neskončí.

„Zkrátka dej Henrymu Rathbanovi pěstí a odvolej to,“ radil mu Peter. „Pokud ani jeden z vás nepřijde k úhoně, nikdo se tím nebude dál zabývat.“

„Možná sis měl nasednout spíš do Rathbanova kočáru.“

„Snažím se ti otevřít oči, Wille.“

„Máš jen dohlédnout na to, aby vše proběhlo v souladu s pravidly,“ opáčil William. „Zajímá tě, proč jsem Henryho Rathbana vyzval na souboj?“

„Neříkej mi to. Mám zůstat nestranný. Kdybys mi to pověděl, možná bych ho chtěl zastřelit sám, takže bude lepší, když zůstanu v nevědomosti.“

„Co je nestranného na tom, jak se jich neustále zastáváš?“

„Já jen nechci, aby sis z toho odnesl nějaké trvalé následky.“

„S těmi budu muset žít tak či onak i v případě, že ten souboj přežiju,“ pokrčil rameny William. „Dnes tu pouze dávám průchod vzteku. To, co se stalo, už se napravit nedá.“

„Ne, nebudu se vyptávat! Přestaň mě pokoušet.“

„V tom případě můžeme rovnou mlčet, beztak jsme už na místě.“

William vystoupil z kočáru jako první. Peter ho následoval s malou kazetou, v níž se ukrýval pár soubojových pistolí. William by Henrymu Rathbanovi jednu z nich s radostí půjčil, pokud by si Henry nepřivezl vlastní, anebo by přijal tu, co by mu nabídl soupeř. Nezáleželo mu na tom, z jaké pistole bude střílet. Žádnou oblíbenou neměl.

Henry s sebou nepřivezl nestranného sekundanta, namísto toho vzal oba bratry, což bylo značně neobvyklé, ale i to bylo Williamovi jedno. Jezdec, který je sem dovedl, byl očividně lékař, jenž tuhle mýtinu nenavštívil poprvé.

Henryho nejstarší bratr Albert Rathban si chtěl s Williamem promluvit v soukromí. Další netradiční postup, William však přesto poodstoupil, aby si staršího muže vyslechl.

„Nechal jste to dojít příliš daleko. Žádali jsme vás, abyste tu výzvu odvolal. Vystřelíte do země a už se k té záležitosti nikdy nevrátíte, jinak toho budete hořce litovat, to vám slibuji. Varuji vás, Blackburne. Nehodlám kvůli nějaké malichernosti přijít o bratra.“

„Pak jste ho měl držet na kratším řetězu, nebo jste mu měl poradit, aby se držel dál od vdaných žen,“ odsekl William a pak se odvrátil a vykročil ke svému místu.

Před očima mu znovu vytanula vzpomínka na to, jak přistihl nahého Henryho Rathbana v ložnici své stejně nahé manželky. Nikdy by jejich románek neodhalil, kdyby se nerozhodl manželku překvapit a připojit se k ní během sezony v Londýně. Sem tam se do města vydala bez něj, zatímco zůstával s dětmi v Cheshiru. Londýn na vrcholu sezony zbožňovala a ráda s přítelkyněmi chodila na večírky a do divadla, zatímco William dával přednost venkovu. Nikdy by ho ani nenapadlo, že je mu ve městě nevěrná.

Té noci Henryho nade vší pochybnost poznal. Patřil ke Kathleeniným nápadníkům v roce, kdy William získal její ruku. Avšak Henry očividně neodešel s prázdnou. Užíval si veškerých výhod, jen bez prstýnku.

William se té noci rovnou rozběhl pro pistoli. Býval by Henryho zabil na místě, tak moc byl zaslepený vztekem, jenže než stačil nabít a vrátit se do ložnice, byl Henry pryč a Kathleen v slzách. Přísahala, že je nevinná. Že ji Henry vydíral. Proč by se však neobrátila o pomoc k manželovi? William se rozhodl věřit pouze vlastním očím.

Byl zázrak, že z bolesti a hněvu neobrátil pistoli proti ní. Namísto toho ji vyhodil z domu a napsal dopis Henrymu Rathbanovi, v němž ho vyzval na souboj. Tentýž týden obdržel dva listy od Henryho bratrů, v nichž na něj naléhali, aby nepronásledoval nevinného muže. Ten prevít a „nevinný muž“? To Williama rozlítilo ještě víc. Oběma odepsal a vysvětlil jim, proč svou výzvu nestáhne, a od té chvíle o nich neslyšel.

Nyní měl Henry ve tváři strach. Postavili se jeden druhému čelem, pak se otočili, došli na svá místa, znovu se obrátili a na znamení vystřelili. William nemířil do země. Henry se skácel a lékař se k němu okamžitě rozběhl, vzápětí však jen zakroutil hlavou. Henry byl mrtev. William se k jeho tělu sklonil a neušlo mu, jak lékař šokovaně zalapal po dechu. Očividně nebyl zvyklý, aby někdo zpochybňoval jeho verdikt. Henry byl opravdu po smrti, jenže to Williamův vztek a bolest nijak neumenšilo.

Peter se ho snažil odtáhnout zpět ke kočáru, aby mohli okamžitě odjet, protože zbývající Rathbanové vypadali rozzuřeně. Albert jím zničehonic smýkl v opačném směru. William zvedl ruku a zastavil přítele, který se už chystal na Rathbana vrhnout a Williama osvobodit. Albert se ho totiž nesnažil odvléct k jejich kočáru, chtěl s ním jen mluvit stranou.

Nejstarší Rathban se třásl vzteky, až si William říkal, že možná nyní vyzve k souboji on jeho. Albert na něj však jen sykl: „Našel jste si výmluvu, abyste mi mohl zavraždit bratra!“

„Přistihl jsem ho v manželčině posteli!“

„Pak jste možná měl zabít raději tu svoji děvku, a ne našeho bratra. Za tohle zaplatíte, Blackburne. Opustíte Anglii, nadobro, a nikdy se nevrátíte, jinak tímhle skandálem zničíme celou vaši rodinu.“

„A svou vlastní také?“

„To sotva. Henry byl v tom všem nevinně a vy jste dobře věděl, že není nejlepší střelec.“

„Nic takového jsem nevěděl!“

Albert mu skočil do řeči. „Přesto jste na tomto souboji trval v domnění, že vám projde chladnokrevná vražda. Bratr se ničím neprovinil, pouze podlehl svodům vaší manželky. Nezasloužil si zemřít a vám jeho vražda jen tak neprojde. Opakovaně jsme vás varovali a žádali vás, abyste tu výzvu odvolal, ale vy jste ho přesto zabil. Takže vyhnanství, Blackburne, jinak za to, co jste dnes provedl, zaplatí celá vaše rodina.“

William na to nechtěl myslet. Přikývl. Proč by mu na tom mělo záležet? Srdce měl už zlomené, jeho manželství skončilo a rány si přece mohl lízat kdekoli.

Nastoupil do kočáru, kde ho Peter okamžitě přivítal otázkou: „Co chtěl?“

„Probrat následky, před nimiž jsi mě varoval, a ne, neptej se, o co tady šlo. Na to je už pozdě. Bude lepší, když se to nikdy nedozvíš.“

1

Vanessa Blackburnová seděla na okraji útesu s výhledem na Severní moře. Jara byla na Skotské vysočině chladná, ale ona se choulila v tlustém zimním kabátu lemovaném kožešinou a měla u sebe i tartan, kterým by si mohla zakrýt hlavu, kdyby se zvedl vítr. Nebyla Skotka – no, možná trošku. Její pradědeček Angus MacCabe byl Skot, ale jeho nejmladší dcera se provdala za anglického hraběte Blackburna. Vanessin otec William byl jejich jediný přeživší syn.

Nedaleko místa, kde seděla, se nacházelo staré tábořiště, u něhož za jasných zimních nocí s otcem sedávali a v záři ohně sledovali bizarní přehlídku světel na severním horizontu. Ta světla jí budou chybět. Stejně jako se jí bude stýskat po zdejších kopcích a údolích, po rybaření i po tom, jak otci pomáhala s dobytkem a koňmi. Tohle všechno mohla dělat pouze zde, jenže bude muset brzy odjet.

Nechtěla Skotsko opustit. Zvykla si na zdejší svobodu a nechtěla se jí vzdát, jenže jí bylo jasné, že se tomu nevyhne, přinejmenším načas. Už teď se děsila nekonečných sporů a hádek, které ji na návštěvě u matky na panství Dawton v Cheshiru čekají. Ani na vteřinu nezapomněla na matčino železné odhodlání naservírovat své tři dokonalé dcery smetánce. Ji i její sestry – dvojčata – už stačila podrobit jednomu kolečku nařízení a zákazů, kterými se urozená mladá dáma musela řídit. Otec tvrdil, že tato pravidla mění dívky v loutky a Vanessa s ním musela souhlasit. Sám ji vychovával jinak – když dorazili do Skotska, najal pro ni několik učitelů, z nichž se o etiketě nezmínil ani jeden.

Na ten traumatický den, kdy se jejich životy navždy změnily, nikdy nezapomněla. Bylo jí tehdy třináct a rodiče se hádali. Šli ven, aby je nikdo neslyšel, ale i z dálky bylo zřejmé, že na sebe křičí. Vanessa je sledovala z okna v patře spolu se sestrami, které nebyly k utišení. Do té doby se rodiče nikdy nehádali.

Později téhož dne Vanessa ke svému překvapení našla otce v jeho pokoji, jak si balí věci.

„Kam jedeš?“ zeptala se.

„Pryč.“

„Na jak dlouho?“

„Napořád.“

„Proč?“

„Zeptej se matky.“ Zněl rozezleně, ale sotva se k ní otočil a všiml si slz v jejích očích, rozevřel náruč. Vanessa se mu vrhla kolem krku. Nemohla uvěřit tomu, že už ji nikdy takhle neobejme, jenže on její nejhorší obavy vzápětí potvrdil. „Mrzí mě to, zlatíčko,“ zašeptal, „ale už se nevrátím.“

Vanessa vyběhla z pokoje a utíkala za matkou, která také plakala, ale zdálo se, že spíše vzteky. Přesto se jí Vanessa zeptala: „Proč tatínek odjíždí?“

„Protože musí. Nemá na vybranou a víc vědět nepotřebuješ.“

„Říkal, že se mám zeptat tebe!“

„Ano, ovšem, co taky jiného? A já ti odpověděla. A teď běž. Nemám na tebe a dvojčata dnes nervy.“

Zbytek dne Vanessa proplakala a pak se rozhodla utéct s otcem. Dokonce matce nechala vzkaz: Odehnala jsi tatínka. Nenávidím tě a už tě nechci nikdy vidět!

William odjel téhož večera v kočáře naloženém svými věcmi. Vanessa si s sebou nevzala nic. Skočila na vůz zezadu a opatrně vylezla na zavazadla připevněná ke střeše. Když si jí kočí všiml, rychle přiložila prst ke rtům. Otci se ukázala až další noc, protože už měla strašný hlad. Hodlal ji okamžitě odvézt zpět, ale ona řekla, že při první příležitosti uteče znovu. Přísahala, že bez něj na Dawtonu žít nebude a že matku nenávidí, protože se s ním pohádala a vyhnala ho. Snažil se ji přemluvit, tvrdil, že to bylo jinak a matka za nic nemůže, ale Vanessa poznala, že lže. Nakonec jí dovolil zůstat, ale jen dokud se ve Skotsku neusadí, pak ji chtěl poslat zpět. Ještě téže noci napsal Kathleen dopis, aby se o Vanessu nestrachovala. Jeho plán tak úplně nevyšel, ačkoli se jí každých šest měsíců ptal, jestli už se nechce vrátit domů. Její odpověď byla pokaždé důrazné ne.

Sám se vrátit nemohl. Dlouho jí nechtěl prozradit proč, a to se ptala v jednom kuse, vždycky ji však odbyl s tím, že je moc malá a nerozuměla by tomu. Pověděl jí jen to, že si s matkou před jeho odjezdem domluvili historku, která měla jeho nepřítomnost vysvětlit – pro ostatní odcestoval do Západní Indie, kde dohlížel na jejich rodinné investice a s návratem do bezútěšné vlhké Anglie nijak nespěchal.

Když jí bylo sedmnáct, zeptala se znovu, protože už koneckonců nebyla malá. Otec jí vyhověl a povyprávěl jí celý ten ohavný příběh. Od té chvíle Rathbanovy, tu příšernou rodinu, která otce vydírala a zničila manželství jejích rodičů, nenáviděla. Nevěra vedla k souboji se šlechticem jménem Henry Rathban, nad nímž otec zvítězil. Protivníkova rodina se s výsledkem duelu nesmířila a přísahala, že otce a celou jeho rodinu zničí, pokud neodjede do vyhnanství. Toho dne přišli o jednoho člena; a Blackburnovi museli také jednoho oplakat. Jeho.

„Vyhnanství zvolili Rathbanovi,“ vysvětlil otec. „Bylo to smířlivější než oko za oko. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Obvinili mě z vraždy. Albert Rathban, nejstarší z nich, je hrabě, ale pocházejí z významného vévodského rodu. Jsou dost mocní na to, aby mě mohli nechat za tu vraždu stíhat, nebo mě dokonce zabít a vyklouznout bez trestu. Kdyby ten skandál praskl, nikdy byste si se sestrami nenašly vhodné partnery. A moje manželství beztak skončilo, takže mi nevadilo se odstěhovat, abych rodinné jméno ochránil.“

„Nebyla to nevěra z tvé strany, že?“

Otec dlouho mlčel, až si Vanessa myslela, že už neodpoví, ale nakonec přece jen řekl: „Ne.“

Víc vědět nepotřebovala a náhle byla opravdu ráda, že se domů nikdy nevrátila. Stýskalo se jí po sestrách – a občas i po matce –, ale nyní bylo všechno jinak. Přesto souhlasila s tím, že až dosáhne dospělosti, do Anglie se vrátí.

Život na Vysočině zbožňovala. Otec choval dobytek i koně, aby se na severu zabavil, a ona trávila čas s ním. Z Cheshiru si přivezli dva chovné hřebce, které otec nechal spářit se skotskými klisnami z Clydesdale. Většina jejich potomků do velikosti hřebců nedorostla, s výjimkou jednoho albína, kterého si Vanessa okamžitě zabrala pro sebe a pojmenovala ho Sněžný král. Alespoň že Sníh odjede s ní. Nebo že by přece jen nemusela odjet?

Prohrábla si měděné lokny, které si před odjezdem zkrátila, protože odmítala jet v dámských šatech a nechtěla vzbuzovat pohoršení v pumpkách. Koutkem oka zahlédla blížící se stín. To bude otec. Jejich dva sloužící, manželský pár, se k útesu nikdy nepřibližovali. Otočila se a spatřila ho. Tmavě rudé, několik měsíců nezastřižené vlasy mu povlávaly kolem tváře, z níž se na ni usmívaly světle modré oči, stejné, jako měla i ona.

„Je čtvrtek,“ řekl William. „Zarybaříme si, Nessi? Naposledy?“

Další věc, po které se jí bude stýskat – její přezdívka. Otec jí tak říkal od prvního měsíce, co spolu na Vysočině strávili. Objížděli tehdy města a vesnice, hledali koně a dobytek vhodné k chovu a také služebnictvo, které by s nimi bylo ochotné žít v pustině, a na své pouti se zastavili v městečku nedaleko jezera Loch Ness. Tam si vyslechli pověst o bájné příšeře z jezera, o níž se místní láskyplně vyjadřovali jako o Nessi. Dokonce s otcem jednu noc tábořili na břehu v naději, že zahlédnou vodního draka, na kterého místní přísahali.

Ráno se tomu jen zasmáli, protože samozřejmě nestvůru nespatřili, a otec jí od té chvíle říkal Nessi, protože prý občas dokázala být stejně zuřivá jako bájný drak.

Nabídku rybaření s nadšením přijala. „Ovšem! Pokud člun přežil příliv.“

Zakřenila se a vyskočila na nohy. Každý týden, s výjimkou mrazivých zimních měsíců, s otcem vyráželi na malé pramici na moře a vždycky přivezli k večeři rybu. Často žertovali, že se jejich loďka v příboji roztříští o skály, ale nikdy k tomu nedošlo, protože ji otec vždy pořádně upevnil. Přesto z ní pokaždé museli nejprve vytahat nánosy řas, než ji vzali znovu na moře.

„Pojďme si zarybařit, dokud svítí sluníčko.“ Cestou po pěšině klesající ke kamenitému pobřeží se na otce úkosem zadívala. „Nemusím odjíždět už letos jen proto, že je mi devatenáct.“ Otec si povzdechl. „Loni jsem se tou výmluvou nechal přesvědčit, ale letošní sezonu uvedeme do společnosti dvojčata, a pokud chceš taky, měla by ses k nim připojit – bude to tak pro tebe snadnější. Copak se chceš věčně schovávat tady, když na tebe na jihu čeká tolik dobrodružství? Pořád ses nemohla dočkat a pak najednou, loni na jaře, těsně před odjezdem, jsi změnila názor. Kdybych tě neznal lépe, myslel bych si, že jsi dostala strach.“

Zastavila se a objala ho. „Jediné, čeho se bojím, je nechat tě tu samotného. Zlomí mi to srdce. Už je to šest let, tatínku. Možná na tebe Rathbanovi zapomněli. Třeba by ses už mohl vrátit do Anglie.“

„Přišli o bratra. Na to se nezapomíná. Takový skandál by vám, děvčatům, i vašim rodinám ublížil, i kdybyste už byly vdané, a to nehodlám riskovat.“

„Byl to přece férový duel!“

„Rathbanovi by tvrdili něco jiného. A navíc jsem s vyhnanstvím souhlasil.“

Opovrhovala tou rodinou, obzvlášť nejstarším z bratrů, Albertem, protože právě ten si podmínky otcova trestu vymyslel. Musel existovat způsob, jak by je mohla přesvědčit, že si otec během šesti let v exilu vytrpěl už dost. Ale na to musela být samozřejmě v Anglii.

„A taky,“ dodal s úsměvem, „přece nechceš, aby se o tobě šuškalo, že jsi stará panna. To by se ti pak všechny nejlepší partie vyhnuly obloukem.“

Vanessa se jen zasmála. „Toho se nebojím. Kolikrát jsi mi říkal, že jsem krásná? Nebo sis ze mě utahoval? Jsem ošklivá? Možná proto nemáme v domě žádná zrcadla.“

Otec si odfrkl. „Myslíš, že jsem si nevšiml, jak ses minulý měsíc nakrucovala před zrcadlem v krejčovství ve Fraserburghu? Moc dobře víš, jak jsi zkrásněla.“

„Obdivovala jsem své nové pumpky.“

„To určitě!“

Zamlaskala. „Krása je v oku pozorovatele, takže tvůj názor je zakalený láskou.“ Zvedla prst, aby ho ani nenapadlo se s ní dohadovat, a rychle pokračovala: „Beztak na tom nezáleží, protože se nehodlám vdávat ani teď, ani až mi bude hrozit staropanenství.“

„Nejspíš nikdy. Na to jsi až moc nezávislá.“

Škádlil ji, ale ona mu odpověděla naprosto vážně. „Vzala bych si pouze muže, který by byl ochoten se smluvně zavázat k tomu, že mi nebude rozkazovat a mých peněz se ani nedotkne. Na něco podobného by přistoupil pouze výjimečný exemplář.“

„Pravda, dceruško, ačkoli by tě možná překvapilo, na co všechno zamilovaný muž přistoupí.“

Posmutněle se usmál a Vanessu napadlo, jestli nevzpomíná na její matku. William Kathleen, hraběnku z Dawtonu, miloval natolik, že ji po svatbě nenutil přestěhovat se k němu, ale namísto toho se on nastěhoval k ní. A neudělal to proto, že byl její otec, markýz z Dawtonu, výše postavený než on. Koneckonců byl hrabě z Ketterhamu a mnohem bohatší než jeho žena.

„Sama jsi výjimečná mladá dáma. Jsi vzdělaná a umíš dobře zacházet s koňmi i pistolemi,“ dodal hrdě. „A taky víš, že jsem jen žertoval, když jsem naznačoval, že se nevdáš nikdy. Až se zamiluješ – a já bych nechtěl, aby ses vdávala bez lásky –, tvůj vyvolený nepochybně kývne na cokoli, jen aby tě měl po svém boku. Nevychoval jsem tě k životu typické dámy. Kéž bych mohl totéž udělat i pro tvé sestry, ale matka trvala na společenských pravidlech, podle nichž byla sama vychována. Teď už jsi dospělá a máš solidní příjem a dost peněz na to, aby sis založila vlastní stáje, jak sis vždycky přála, ačkoli to pro tebe bude snadnější, pokud budeš vdaná. Proto musíš odjet za matkou a sestrami a vyrazit do Londýna zlomit pár srdcí.“

Vanessa se zasmála. V otcově podání to znělo, jako by se všechny její sny měly vyplnit. Přestože ji stále trápily pochybnosti, musela uznat, že ji láká představa vyzdobených plesových sálů a okouzlujících lordů, kteří s ní budou vířit po parketu. A jakmile vstoupí do vyšší společnosti, nepochybně dříve či později narazí na Rathbanovy. Musela najít způsob, jak je přimět, aby se otci přestali mstít a dovolili mu vrátit se domů.

Konečně dorazili na břeh a tam se zarazili uprostřed kroku. Na pláži ležely rozeseté kusy jejich pramice. Vanessa na ně chvíli nevěřícně zírala a pak se rozesmála. William se k ní vzápětí připojil.

„Byla stará, dříve či později k tomu dojít muselo,“ řekl.

„Jsem ráda, že to vzdala. Dělala bych si o tebe starosti, kdybych věděla, že vyjíždíš na moře sám. Slib mi, že ji nevyměníš, alespoň dokud nepřijedu na návštěvu.“

„Pokud ty mi slíbíš, že nebudeš při odjezdu plakat.“

„Já nepláču,“ opáčila s úsměvem. „Copak jsem holka?“

2

Carlton House, londýnské sídlo prince regenta, se velikostí i přepychem rovnalo kdejakému paláci. Montgomery Townsend přišel obvyklou cestou, vstoupil do obrovské dvoupatrové vstupní haly zdobené mramorovými sloupy. Za halou se nacházela osmiúhlá místnost lemovaná po jedné straně hlavním schodištěm a po druhé vnitřní zahradou. Vedle překrásného francouzského okna a honosného nábytku se Carlton House pyšnil také jedinečnou sbírkou umění, přičemž většina kousků se ukrývala v Jiřího soukromých komnatách.

Montgomery pokračoval do hlavního předpokoje, kde se srocovali princovi kumpáni a čekali, až se Jeho Výsost uráčí přijít. Dveře nalevo, vedoucí do Jiřího soukromých komnat, byly zavřené.

Montgomery přistoupil k muži, který se s největší pravděpodobností jmenoval Henry, ale jistý si tím Montgomery nebyl a ani mu na tom nijak zvlášť nezáleželo. Tuhle bandu přisluhovačů v oblibě neměl a nehodlal to předstírat. Jejich jediným účelem bylo podporovat regenta v jeho prostopášném životním stylu. Občas však mohli posloužit i jako zdroj informací.

„O co jde dneska?“ zeptal se chlapíka. „O peníze, ženy nebo o politiku?“

„Prinny se nám nesvěřil. Vás si ale vyžádal jmenovitě.

Očividně jste jeho oblíbený zachránce.“

Z mužova tónu čišela neskrývaná žárlivost. Montgomery nepochyboval o tom, že by si každý z mužů v předpokoji přál být na jeho místě. Uvědomovali si vůbec, že sebemenší chybička může vést k zapuzení? Jiří dokázal být vrtkavý jako aprílové počasí. A kde by bez princovy přízně byli? Museli by se vrátit k rodinám, nebo manželkám, nebo by se znovu ocitli na útěku před věřiteli. Montgomerymu na rozdíl od nich nezáleželo na tom, jestli ho Jiří zavrhne, a odlišoval se v ještě jedné, mnohem podstatnější věci. Neměl žádné postranní úmysly a nepotřeboval od budoucího krále žádné laskavosti.

Měl rád nebezpečí – nejspíš pozůstatek z jeho krátkého působení v armádě. Poslední dobou se však věci začínaly vymykat kontrole. Nájemní zabijáci ho pronásledovali se sekyrkami v ulicích, a dokonce se mu i vloupávali do pokoje. Lord Chanders neměl na souboj dost odvahy, zatímco lord Halstead byl do duelu celý žhavý, ale Montgomery ani jednomu z nich k souboji nezavdal příčinu, třebaže o tom byli přesvědčení. A právě o to koneckonců šlo. Zatím ho ještě neunavovalo dělat Prinnymu obětního beránka, ale tím, že na sebe neustále bral vinu za jeho prohřešky, značně trpěla jeho pověst.

Přesto Montgomery vnímal tuto tajnou výpomoc královské rodině za jinou formu služby zemi. Stejně jako jí kdysi sloužil na bitevním poli. Bylo to vzrušující. A mezi jeho vlastními skandály a těmi, co mu přenechával Jiří, nebyl zas až tak velký rozdíl. Uhýbání před kulkami v přední linii člověka změní. Jeden by čekal, že když voják pár ran schytá a přežije, postrčí ho to vstříc opatrnějšímu životu, ale opak byl pravdou. Z druhého zranění se Montgomery zotavoval na rodném sídle šest měsíců a otec ho tehdy přinutil slíbit, že už se na bojiště Španělské války nevrátí a nenechá se povolat ani k žádnému jinému britskému pluku, který na kontinentu bojoval. Od té doby uběhly dva roky. Válku mu otec možná zakázal, ale nemohl mu zabránit v tom, aby riskoval jinak.

Každý týden si užíval s jinou ženou a u žádné se nezdržel dost dlouho na to, aby ji mohl kdokoli označit za jeho milenku. Vybudoval si pověst prostopášníka a právě to mu získalo Jiřího pozornost. Princ obdivoval chrabrost ve všech podobách, dokonce i v těch ne až tak ušlechtilých. Montgomery se však alespoň nezaplétal s vdanými ženami. Kéž by Jiří následoval jeho příkladu. Koneckonců měl k dispozici celou řadu dlouhodobých milenek.

Montgomery přistoupil k regentovým dveřím, zaklepal a bez vyzvání vstoupil. „Jiří?“

Montgomery si na formality nepotrpěl, což jasně dokázal už té noci, kdy se s princem seznámil, když prohodil: „Těší mě, Jiří. Klidně mi říkej Monty.“ Pravda, byl tehdy dost pod parou, jinak by ho asi ani nenapadlo oslovit prince takhle směle a bez obvyklého „Výsosti“.

Princ Jiří se však navzdory mnoha šokovaným a pohoršeným výkřikům svých přisluhovačů jen rozesmál a prohlásil: „Myslím, že se z nás stanou dobří přátelé, Monty.“

A svým způsobem přátelé byli. Montgomery se sice nepřipojil k Jiřího svitě kumpánů, přešlapující v předpokoji, ale když ho princ zavolal, přišel. Poprvé ho poháněla zvědavost, ale Jiří jen sháněl někoho, s kým by si zahrál šachy a probral s ním svou lásku k umění, renovace honosného letního brightonského sídla, které pro něj přebudovával John Nash, a mimo jiné také hrozící skandál související s jistou dámou. Montgomeryho to pobavilo. Jemu skandály vrásky nedělaly, ale člen královské rodiny byl neustále pod drobnohledem a nemohl si je dovolit. Kdyby se o tom dozvěděli jeho rádci, zuřili by. Té noci se rozhodl regentův problém vyřešit, bude-li to v jeho silách, a opravdu se mu to podařilo. Jeho nezištná pomoc však nastolila určitý precedens. Jakmile Jiřího vysekal z potíží jednou, očekával princ jeho pomoc zas a znovu. A ten chlap měl na maléry opravdu talent.

„Jsem tady!“

Montgomery následoval princův hlas do přepychového salonku, kde se Jiří rozvaloval v obrovském čalouněném křesle, které měl nejradši, třebaže se do něj v podstatě nevešel a bez pomoci by z něj určitě nevstal. Možná proto stáli nedaleko dva lokajové, které Jiří po Montgomeryho příchodu okamžitě poslal pryč.

Princ regent nestárl hezky. Byl teprve padesátník, ale měl až příliš mnoho neřestí, v nichž se nehodlal omezovat. Na stolku vedle křesla stála lahvička laudana, karafa brandy a poloprázdný podnos se sladkostmi.

Už bylo po poledni a princ očividně nehodlal vyjít z pokoje. Na sobě měl jen kalhoty a bílou lněnou košili. Dokonce byl i bosý. Když se králův duševní stav prudce zhoršil a z prince z Walesu se stal princ regent, ukončil téměř ze dne na den dlouholeté přátelství s Beau Brummellem, stále měl však v oblibě dlouhé kalhoty, jež Brummell proměnil v módní hit.

Všichni se domnívali, že se Jiří po roztržce s Brummellem vrátí k pumpkám a punčochám, které vládly módě v předchozích desetiletích, jenže on to neudělal. Jednou se Montgomerymu svěřil, že v té věci neměl na vybranou. Když se stal princem regentem, oznámili mu jeho rádci, že s Brummellem a ostatními přáteli z řad whigů musí zpřetrhat vazby. Jedna z mnoha daní za regentství.

„Doneslo se mi, že se po mně sháníš, Jiří,“ prohodil Montgomery a posadil se na pohovku naproti křeslu.

„Poslal jsem pro tebe už před třemi dny, máš zpoždění,“ postěžoval si princ vlažně.

„Tvůj sluha mě nejspíš nemohl najít, schovával jsem se totiž před posledním z lordů, kterému jsi nasadil parohy, a nutno dodat, že ne moc úspěšně. Chanders na mě poslal své pohůnky, zbabělec zpropadený. Nemluvě o tom, že mi lord Halstead stále posílá jednu výzvu k souboji za druhou. Dostal jsem od něj už čtyři.“

„Tak se s ním utkej, proboha. Vždyť jsi byl v armádě.

Střílet určitě umíš.“

„Umím a právě proto k žádnému souboji nedojde,“ oznámil neoblomně.

„Necháš se raději označit za zbabělce?“

„Nehodlám zastřelit člověka jen proto, že na sebe beru vinu za něco, co jsem neudělal.“

Montgomery si uvědomoval, že by se jeho slova dala považovat za urážku prince, ale Jiří jen povytáhl obočí a sáhl po dalším zákusku.

„Našel sis nový úkryt?“

„Pár dní zůstanu v otcově městském domě a pak si najdu nový byt. Do domu plného služebnictva si ti prevíti netroufnou. Naneštěstí je zrovna ve městě i jeden z mých bratrů. A doslechl se, že se zaplétám s vdanými ženami. Obávám se, že nechal poslat pro otce, takže se budu muset z jeho domu klidit dřív, než mi hrabě přijede vyčinit.“

„Tvého otce jsem zamlada znal. A měl jsem ho v oblibě, byl bych nerad, kdyby si mě teď zval na kobereček. Doufám, že jsi bratrovi nic neřekl.“

„Ovšemže ne. Mně kobereček nevadí.“

Jiří se zasmál. Montgomeryho setkání s bratrem však nebylo ani zdaleka příjemné. Naposledy se viděli před rokem, když Montgomery navštívil sídlo rodičů, a přestože měl Andrewa ze všech bratrů nejradši, nehodlal mu vysvětlovat, jak došlo k tomu, že na jeho hlavu dopadl Jiřího skandál. Rodina by jeho aktivity neschvalovala, byť šlo o službu budoucímu králi. A tak si musel vyslechnout Andrewovu úmornou přednášku o tom, co by v Londýně neměl dělat.

„Víš, Jiří, z té tvé náhlé záliby ve vdaných ženách se pomalu stává ošklivý zlozvyk, nemyslíš? V Londýně jsou přece stovky přitažlivých žen, dokonce i mladých, které by z představy královské postele vrněly blahem. Uvědomuješ si, doufám, že žena nedokáže udržet tajemství? Může přísahat, na co chce, ale obvykle jazyk za zuby neudrží. A pletky s budoucím anglickým králem jsou až příliš šťavnatý drb na to, aby se o něj dotyčná nepodělila aspoň s kamarádkami. A pak se to šíří dál a dál, až někdo nakonec informuje i jejího manžela. Nikdo ti přece nezakazuje milenky, vždyť s manželkou žijete oficiálně odděleně, jen nesmíš lovit mezi těmi vdanými.“

„Se společenským, královským i politickým protokolem jsem více než dobře obeznámen. Jak už jsem řekl, tehdy poprvé to byla chyba. V minulosti mě okouzlilo jen několik zadaných žen a já vždy jejich svodům odolával, ale když jsem se nedávno setkal s lady Chandersovou, podlehl jsem pokušení. Myslel jsem, že to bude můj jediný přehmat, ale když jsi ten skandál tak umně zametl pod koberec, namlsal jsi mě.“

„Takže je to moje chyba?“ zasmál se Montgomery.

„Ne, ne, jen jsem využil tvého geniálního a laskavého řešení, a za to se omlouvám a slibuji, že tentokrát je to naposledy,“ řekl Jiří a hodil na pohovku, kde Montgomery seděl, lístek. „Když nyní budeš nějakou dobu mimo město –“

„Budu?“ přerušil ho Montgomery.

„A ne snad? Alespoň dokud lord Chanders neodvolá ty svoje hrubiány. Beztak se do společenského života ve městě zapojuješ jen málo, takže ti nic zásadního neunikne. A mimochodem, proč to tak vlastně je? Z vlastního rozhodnutí?“

„Ano, zcela,“ přikývl Montgomery. „Tyto akce navštěvují jen gardedámy, debutantky a manželky. Na nic z toho si nepotrpím.“

„Seznámili jsme se na večírku u lady Mitchellové,“ připomněl mu Jiří.

„Výjimečná příležitost. Lady Mitchellová je tchyně mého nejstaršího bratra Westona a toho večírku jsem se účastnil pod nátlakem. Odmítala odejít z mého bytu, dokud neslíbím, že se tam ukážu.“

„Nedivím se jí, jsi vzácný exemplář, drahý chlapče. Poslední svobodný ze tří bratrů, okouzlující a pohledný – jsi snem každé hostitelky.“

Montgomery se zakřenil. „Raději budu dál přidělávat vrásky otci. Ostatní potomky už do chomoutu nahnal. Dříve či později nade mnou bude muset zlomit hůl.“

Montgomery stále nezvedl lístek, co po něm princ hodil, ale Jiří se na něj nyní významně podíval. Vzhledem k jeho slibu, že „tentokrát je to naposledy“, bylo Montgomerymu celkem jasné, co bude následovat.

„Na této adrese dnes večer zastihneš lady Tylerovou v doprovodu několika přítelkyň,“ vysvětlil Jiří a kývl bradou k lístku. „Kdyby ses náhodou choval tak, aby bylo zřejmé, že jsi objektem jejího zájmu, pak by se to nepochybně doneslo k jejímu choti a problém by byl vyřešen. Podezřívá ji z nevěry a chce znát jméno jejího milence a několik jejích sloužících mě před pár dny vidělo. Pokud ten skandál neodvrátím, dojde k nejhoršímu.“

„Takže za tebe mám opět schytat příslovečnou kulku?“ Jiří nepřitakal – nikdy o tyto laskavosti nežádal výslovně. Namísto toho konstatoval fakta. „Lord Tyler má pověst šílence a vězení se nebojí. Klidně by se pokusil i o vraždu budoucího krále Anglie. Pokud se ti podaří odvrátit jeho podezření, zachráníš mu život. A já ho pro změnu zachráním tobě a dostanu tě na pár měsíců z města. Všechno jsem už zařídil, poté co jsem se doslechl o té směšné honičce se sekyrkami. Našel jsem ti odlehlé sídlo, kde tě nenajde ani vlastní rodina – pro případ, že by ses bál roztržky s otcem. Dáma, které ono panství patří, mi už vzkázala, že budeš vítán, na jak dlouho si budeš přát. Trocha venkovského vzduchu ti prospěje, nemyslíš? Přinejmenším si nebudeš muset dělat starosti s Chandersovými muži.“

Montgomery si přečetl lístek, na němž byly uvedené dvě adresy – jedna městská, druhá na venkově. „A kdo že mě to bude na venkově hostit?“

„Hraběnka z Dawtonu.“

„Vdova?“

„Ne, ale možná se cítí osaměle, protože její manžel před několika lety odplul do Západní Indie a už tam zůstal. Prý mu vyhovuje tamní podnebí. Zároveň je ale pro tebe nejspíš příliš stará.“

Jiřího poznámka Montgomeryho pobavila, protože všechny jeho dámy by klidně mohly být Montyho matkami.

„A tentokrát je to opravdu naposledy?“ ujistil se.

„Naposledy, co jsem zavítal, kam jsem neměl? Ano. Mám na tebe však ještě jednu prosbu, větší. Jde o záležitost národního významu, která dokonale zapadá do tvého odjezdu z Londýna. Vzhledem k tomu, že si budeš muset počínat nadmíru delikátně a trpělivě, odměním tě za tvé služby budoucí koruně pozemkem, který v současnosti obývá dvanáct nájemníků a patří k němu malé sídlo. Nabývací listiny obdržíš ihned po zažehnání tohoto mého posledního přešlapu a poté, co splníš onen úkol.“

„Nikdy jsem tě o nic nežádal, Jiří,“ namítl Montgomery.

„Já vím, a právě proto jsem tak štědrý. Jen si nemysli, Monty, za to, kolikrát jsi mi v mých aférkách kryl záda, jsem ti nesmírně vděčný. Poslední laskavost, kterou od tebe žádám, však možná bude ještě nebezpečnější než rozlícení manželé. Balíček, jenž bude svěřen do tvé péče a pod tvou ochranu, je značnou přítěží, alespoň pro mě. Domnívá se, že bychom měli být jedna ruka, protože oba pocházíme z významných rodů. K tobě tak přistupovat nebude. Právě naopak, troufám si tvrdit, že z tebe bude mít nahnáno.“

„Proč?“

„Vylíčil jsem tě totiž v tom nejlepším světle. Bylo to třeba, aby věřil, že s tebou bude v bezpečí. Bude, že ano?“

Princův ustaraný tón se Montgomerymu ani trochu nelíbil. „Kdo přesně je tenhle balíček a proč mám dojem, že si někdo přeje jeho smrt?“

„Protože je některým frakcím trnem v oku, dokonce i mí oponenti by byli z jeho skonu nadšení, poněvadž by si mohli vychutnat pohled na mé ponížení. Slíbil jsem mu ochranu, jenže Carlton House je příliš otevřený, stejně jako všechny královské rezidence. Byla chyba ubytovat ho zde.“

„Královská garda ho neuchránila?“

„Je tu moc na očích a jeho nepřátelé vědí, kde ho najdou.

Musí se načas schovat – jako ty.“

Jiří očividně nepochyboval o tom, že Monty tento úkol přijme. A možná měl pravdu. Bylo to něco nového, zajímavého a potenciálně nebezpečného. A třebaže neměl v úmyslu utíkat před skandály z města, tohle by mu poskytlo příležitost se vypařit ještě před otcovým příjezdem a ani by nemusel hledat nové sídlo.

„O kom tady mluvíme?“

„Bude lepší, když zůstane anonymní. A pozor, je to lhář, takže nevěř ničemu, co vypustí z úst. Oba budete vystupovat pod falešnými jmény – vaše hostitelka už vás pod nimi očekává. Použijte je. Opatrnost především, milý hochu, to by mělo být tvé motto. A buď trpělivý. Jak jsem řekl, občas je s ním opravdu potíž.“

Montgomery povytáhl kaštanové obočí. „Kdybych tě neznal tak dobře, Jiří, měl bych pocit, že se mi to celé snažíš rozmluvit.“

„Vůbec ne. Jen se tě snažím co nejlépe připravit, jak by řekli mí poradci. Beztak bys mě neodmítl, nebo ano?“

Jiří vypadal zaskočeně. Nebyl zvyklý slýchat „ne“, snad jen od britské vlády, která měla pod palcem jeho finance. Montgomery byl rád za vlastní nezávislost – kdyby měl nad jeho výdaji kontrolu otec, určitě by ho už dávno odstřihl. Namísto ročního kapesného mu však oba rodiče darovali skromný majetek, jenž mu vynášel stabilní příjem. Nebylo to nic převratného, ale na jeho potřeby to stačilo. Koneckonců nepotřeboval víc než oblečení, pistole, dobrého koně a solidní ubytování. Manželství by mu mohlo vynést extravagantní sídlo, ale k čemu potřeboval extravaganci… nebo manželku? Manželky rýpaly, zakazovaly a vzbuzovaly v člověku pocit viny, když se zatoulal do cizí postele. A vzhledem k tomu, jak rád se Montgomery toulal…

Jiří na odpověď nečekal, možná se bál, že by slyšel něco, co by se mu nelíbilo. „Zítra ráno ti ho pošlu v neoznačeném kočáře, ve kterém budete cestovat dál. A lady Tylerová…?“

Montgomery vstal, strčil lístek do kapsy a s přikývnutím sáhl po zákusku. Ještě než vyšel ze dveří, naposledy přes rameno prohodil: „A tentokrát je to opravdu naposledy?“

„Na mou čest,“ zavolal za ním Jiří. „Má drahá Marie mi odpustila. Včera jsem od ní dostal dopis.“

Marie Fitzherbertová? Jiřího dlouholetá milenka, s níž se před mnoha lety tajně oženil, ačkoli byl jejich sňatek podle práva neplatný? Díky bohu za ty drobné laskavosti.

3

„Dnes jsem se dozvěděl, že jsou ty ženy staré. U sta hromů, Monty! Jak mají lidé uvěřit, že se jim dvoříš, natožpak aby o tom klevetili?“ Montgomery se ohlédl na Andrewovu postavu ve dveřích. Z bratrova zmateného výrazu mu bylo do smíchu. Na jeho místě by se nejspíš tvářil stejně. Rád by to nejoblíbenějšímu bratrovi vysvětlil, jenže to by zhatilo účel celé téhle šarády.

Oba se podobali rodičům, ačkoli každý z nich jinému. Montgomery byl vysoký po otci, něco přes metr osmdesát, a měl stejné kaštanové vlasy, byť smaragdové oči podědil po matce. Andrew byl naproti tomu menší, s hnědými vlasy, jaké měli všichni členové matčiny rodiny, a světle zelenýma limetkovýma očima po otci.

S Andrewem si byli v dětství nejbližší. Vyrůstali v Suffolku, spolu s dalším bratrem a dvěma sestrami. Weston byl o šest let starší než oni a věnoval se především studiu a povinnostem, jež souvisely s jeho postavením otcova dědice. Mladší bratři pro něj byli jen spratci, jak jim říkával, a na jejich dovádění neměl trpělivost ani náladu. Za spratky považoval i jejich sestry Evelyn a Claire, protože ho škádlily a obtěžovaly při každé možné příležitosti a vždycky jim to prošlo.

Montyho bratři byli ženatí a sestry vdané, ačkoli nikdo z nich příliš šťastně. Westona manželka v jednom kuse sekýrovala, Evelyn s manželem nemluvila a Claire se odstěhovala zpět k rodičům, protože se marně snažila dosáhnout rozvodu. Jen Andrew si na svou choť nestěžoval, ale na druhou stranu také často cestoval – bez ní. Očividně úspěšná strategie, říkal si Montgomery, poněvadž nepřítomnost přece lásku jen posiluje, nebo ne? Rodina mu poskytovala více než dost důkazů o tom, že manželství není pro něj. Dokonce i rodiče se během jeho posledních let doma hádali častěji, než by si přál.

Utáhl si kravatu a pak vyhýbavě odpověděl: „Smetánka je znuděná. Budou klevetit o čemkoli, klidně i o polibku na ruku.“

„Takže jsi s nimi nespal? A proč jsi mi to u všech všudy neřekl dřív?“

Věnoval bratrovi, který byl jen o jedenáct měsíců starší než on sám, široký úsměv. „To bych se připravil o tu tvou přednášku.“

„Musíme ty klevety okamžitě utnout. Víš, jak nebezpečné skandály můžou být. Lidé kvůli nim umírají, ať už jde o zločiny z vášně, sebevraždy nebo souboje, a celá rodina se pak ocitne na okraji společnosti. Pomůžu ti ty drby zadusit.“

„Nic takového neuděláš, bratříčku. Mně se moje pověst zamlouvá, a navíc odhání debutantky, což je jen dobře. Ujišťuji tě, že kvůli těm směšným historkám, co o mně kolují, nikdo k úhoně nepřijde.“

„Kdy vůbec ty můžeš přijít do styku s debutantkami?“

„Naše rodina má až příliš mnoho tchyní žijících v Londýně.“

„Aha, ovšem.“

„Obvykle jejich pozvánky ignoruji, ale ne vždy se to podaří. Odteď jich však nejspíš budu dostávat méně.“

„Pořád se nechceš oženit? Nikdy?“

„Vždyť nemusím. Rodiče mají už teď šest vnoučat a nepochybně jich ještě pár přibude. O zachování rodu jste se postarali. Být nejmladší z pěti sourozenců má jisté výhody, Andy. Proč bych je neměl využít?“

„Protože si otec stále přeje, aby ses oženil?“

„Nemůže být vždycky po jeho. Mám dojem, že si z tahání potomků k oltáři vypěstoval ošklivý zlozvyk. Co kdybys ho na to upozornil, až ho uvidíš?“

„Zítra by měl dorazit, takže mu to můžeš říct sám.“

„Ještěže ráno odjíždím. Musím si najít nové ubytování.“

„Proč? Nechápu, proč nežiješ tady. Tenhle dům je obrovský a většinu času tady žije jen služebnictvo.“

„Mám radši menší prostory, kde se mi žádné služebnictvo neplete pod nohy.“

„Copak si nemůžeš dovolit –“

„O to vůbec nejde, jednoduše se o sebe rád starám sám.

Zvyk z armády. Umím i vařit, abys věděl.“

„To před matkou raději nebudeme zmiňovat, ještě by ji ranila mrtvice. A otec bude zuřit, když tě tady nezastihne.“ Montgomery se uchechtl. „A kdo za to může, zrádce?

Neměl jsi pro něj posílat, je jen spravedlivé, že to padne na tvou hlavu. A teď, když dovolíš, vyrazím za zábavou. Vzal bych tě s sebou, ale tvoje manželka by nejspíš protestovala. Nečekej na mě, bratře. Vrátím se pozdě.“

„Pošleš nám novou adresu, až se usadíš?“ ptal se Andrew, zatímco ho následoval po schodech do vstupní haly.

„To sotva. Ale ozvu se.“

Nechtěl být k bratrovi tak strohý, ale nemohl mu poskytnout lepší vysvětlení, protože Londýn opouštěl právě proto, aby ho nikdo nenašel. Možná jednou, až se Jiří stane králem a na jeho skandály se zapomene, bude moct Montgomery o svých eskapádách s princem povyprávět alespoň Andrewovi. Nebo ne. Skandály koneckonců přicházely a odcházely a žádný lidi nezajímal moc dlouho, protože ho vzápětí nahradilo něco nového a šťavnatějšího.

Už byl jen pár kroků od dveří, když vtom dovnitř vpadla Claire. Mladší a drobnější z jeho dvou sester měla stejné kaštanové vlasy a tmavě zelené oči jako on.

„Monty!“ zvolala, jakmile si ho všimla, a otevřela náruč.

„Tak tady se schováváš? To bude otce určitě zajímat.“

„Bohužel tě musím zklamat, zdržím se jen krátce.“

„A mě neobejmeš?“ postěžoval si Andrew.

„Tebe jsem viděla minulý týden, tohohle rošťáka naposledy před několika měsíci.“

„Co tady děláš?“ zeptal se Andrew.

„Prchám před otcovými nekonečnými tirádami ohledně mého manželského stavu,“ odpověděla a sundala si přepychový čepec.

„Myslel jsem, že máte oddělené domácnosti –“

„Ano,“ utnula ho. „A přesně to otci vadí.“

„A že ses s tím nevěrníkem, jak manželovi s láskou říkáš, rozešla,“ dodal Andrew.

„Pokud jde o něj, nemůže být už o žádné lásce řeč.“

„Přísahá, že je nevinný, Claire.“

Sestra si jen odfrkla. „Nebylo by to poprvé, co přísahal křivě. V tom je dobrý – nebo si to o sobě alespoň myslí.“

„Inu, pro úkryt sis vybrala nadmíru nevhodné místo,“ varoval ji Montgomery. „Andy nechal pro otce poslat, aby mi vyčinil. Zítra dorazí.“

Claire se zakřenila. „Tak to si smlsne na tobě a ne na mně, bratříčku!“

Montgomery úsměv opětoval. „Já už tady tou dobou nebudu – nejspíš to zůstane na tobě.“

„Jak nerytířské – a proč by ti měl vlastně vyčinit?“

„Na vysvětlování nemám čas,“ omluvil se, políbil ji na obočí a zamířil ke dveřím. „Andy tě určitě zasvětí, ale všechno jsou to jen lži, které samy brzy pojdou, když se do nich nebude šťourat, takže do nich nešťourejte.“

Rychle naskočil do čekajícího kočáru, ale sestřino zvolání se k němu otevřenými dveřmi přece jen doneslo. „Klevety! Ne, ne, žádné klevety si nemůžeme dovolit!“

Montgomery zakoulel očima. Nebál se, že by sourozenci jeho šlechetnou oběť zhatili. Měl očité svědky, přesně jak zamýšlel, takže drby o něm hned tak neutichnou, alespoň dokud je nenahradí něco nového – obzvlášť poté, co je dnes v noci ještě trochu přiživí…

Na adrese, kam ho Jiří poslal, se konala svatební hostina. Dovnitř se dostal snadno, až se musel sám pro sebe uchechtnout. Jiří mu nepochybně vydláždil cestičku. Byli tam hudebníci a taneční parket. Ženich s nevěstou si už očividně první tanec odbyli. Měl by svůj cíl vyzvat k tanci, nebo ji jen odvést stranou a prohodit s ní pár slov? Nejprve ji musel najít, což znamenalo někoho požádat, aby mu ji ukázal. Vzápětí se však ten drobný zádrhel vyřešil sám, protože se mu do rámě zavěsila Anne Beddowsová.

„Dlouho jsme se neviděli, drahoušku. Stýskalo se mi.“ Zaskočila ho. S mladou vdovou se setkal naposledy vloni, když se přátelsky rozešli. Ze všech svých aférek měl Anne nejradši. Žádné závazky, žádná falešná vyznání lásky, jen smích a sex. Býval by v tom vztahu klidně pokračoval, protože mu s ní bylo opravdu dobře, ale nakonec se rozhodl neměnit zaběhnuté pořádky a ukončil ho dřív, než by si mohla začít myslet, že půjde o něco trvalého.

„Jsi pořád stejně krásná, Anne. Stále se věnuješ svým rozmarům?“

„Pokud se ptáš, jestli jsem si za tebe našla náhradu, pak ano, ovšemže našla. A ty?“

„Já po tobě v každé volné chvilce teskním.“

Lehce se zarděla, ale pak se zakabonila a káravě ho pleskla vějířem do paže. „Lichotník jako vždy. Co tě sem přivádí, drahoušku?“

„Hledám lady Tylerovou,“ odvětil. „Znáš ji?“

„Další sázka?“

„Sázka?“

„Co jiného by za těmi nedávnými drby o tobě mohlo být?“ prohodila.

Nedivil se, že to Anne napadlo, znala ho koneckonců až moc dobře, ale přesto opáčil: „Pravý džentlmen je diskrétní.“

Usmála se. „Už jsem zapomněla, jak jsi galantní.“ Zakřenil se na ni. „Ne, nezapomněla.“

„Ne, máš pravdu,“ přikývla a ukázala na zmíněnou dámu.

Předpokládal, že z něj Anne nespustí zrak, a vlastně v to i doufal, protože klevetění patřilo k jejím nejoblíbenějším koníčkům. Ke svému zklamání shledal, že jeho cílem je opět dáma věkově bližší Jiřímu než jemu, ačkoli ho to nejspíš nemělo překvapovat. Jiří přece přiznal, že jsou tyto ženy jeho dávné lásky, očividně z dob jeho mládí. Montgomery si povzdechl. Poslední směšný zářez a tentokrát se pokusí vyhnout tomu, aby mu rozlícený manžel chtěl useknout hlavu.

Nasadil nejzářivější úsměv a přistoupil ke stolu lady Tylerové, které dělalo společnost několik vymóděných přítelkyň. Jídlo ještě nedostaly, ale nedaleko stojící sluha jim ochotně doléval sklenky. Zdálo se, že je hostina nesmírně nudí, a navíc se ani nemohly zabavit tancem, protože tady žádná z nich neměla manžela. Montgomery jim musel připadat jako rytíř v zářivé zbroji.

Se všemi se pozdravil a představil se, po celou dobu však nespouštěl zrak z lady Tylerové. Požádal ji o tanec, což odmítla, nicméně její přítelkyně – některé mírně potutelně – ji přiměly vstát. Montgomery se šarmantně usmál a požádal znovu a tentokrát neochotně souhlasila. Už měl z půlky vyhráno, neboť tomuto představení přihlížely minimálně čtyři páry dychtivých očí.

Neztrácel čas a přešel rovnou k věci. „Služebník, madam,“ zašeptal. „Jsem zde, abych na sebe vzal klíčící skandál a odvrátil pozornost od našeho zapáleného přítele. Musíte se mi vytrhnout, dát mi facku a pak přítelkyním vylíčit, jak neúnavně vás poslední týden pronásleduji a že jste se konečně odhodlala mě odmítnout co nejtvrději.“

„Mohla bych být vaše matka. Nikdo neuvěří, že jste se mi dvořil.“

„Nesmysl. Jste krásná žena a já jsem prostopášník, což nepochybně potvrdí nejedna z vašich známých. Popravdě však potřebujeme přesvědčit jen vašeho manžela. Kdyby měl pochybnosti, povězte mu, že jsem se vás pokusil svést kvůli sázce, kterou jsem s přáteli uzavřel. Povězte mu, co je vám libo, ale ujistěte ho, že jsem neuspěl. Nechci mít v patách dalšího manžela. Snažím se vám jen navrátit zdání nevinnosti. Pokusil jsem se vás svést, odmítla jste mě a vaše čest zůstala neposkvrněna. Je to velmi prosté, škoda jen, že mě to nenapadlo dřív.“

„Jiřího zahlédli u mých dveří,“ zašeptala.

„Inu, buď můžete vyhodit služebnictvo, nebo můžete tvrdit, že se vám přišel za mé otřesné chování osobně omluvit. Přece jen je to blízký přítel mého otce.“

„Je tu ještě jeden háček, lorde Townsende. Jsem v naději,“ přiznala s ruměncem ve tváři.

S podobným zádrhelem nepočítal a také se přítele okamžitě zastal. „S Jiřím určitě ne,“ prohlásil chladně. „Vím, že vás navštívil nedávno. Něčím takovým byste si ještě nemohla být jistá.“

Lady Tylerová už byla rudá jako rajče. „Není to jeho.“

„Ale ani manželovo?“ uhodl Montgomery.

„Ne, byl několik měsíců pryč a teprve teď se do Londýna vrátil.“

„V tom případě navrhuji, abyste manžela bez odkladu svedla.“

„Ano, to mě taky napadlo, jenže náš vztah už značně vychladl. Nicméně i tak byste mi vlastně mohl pomoct. Manžel je velmi žárlivý. Až se dozví, že se o mě ucházel tak pohledný muž, jako jste vy, možná ho to alespoň načas naláká zpět do mého lože. A bude lepší, když ten nápad vzejde z jeho hlavy.“

„Přeji vám mnoho štěstí, madam. A teď… hlasitá facka a potom rozčarovaný odchod. A snažte se, aby to vypadalo přesvědčivě.“

4

Montgomery nečekal, že Jiřího definice brzkého rána bude přímo úsvit, a přesto obloha na východě začínala teprve blednout, když ho přišel jeden za sluhů vzbudit s tím, že jeho kočár právě dorazil. Naštěstí si Montgomery sbalil předem pro případ, že by ráno zaspal, a tak se nyní musel jen v rychlosti obléknout. Dlouhý pruh lněné vázanky si pouze přehodil kolem krku a ani se neučesal, protože měl po kapsách vždy dost vlásenek na to, aby si vlasy stáhl.

Kočí stál venku, aby mohl upevnit Montgomeryho zavazadlo na střechu vozu, tam však bylo už tolik truhel a kufrů, že si Montgomery nebyl jistý, zda se tam ještě vejde. „Víc než jeden balíček?“ zeptal se mladého muže.

„Jaký balíček, můj pane?“

Montgomery nabručeně rozrazil dvířka kočáru. Sám byl zvědavý, kolik cestujících uvnitř najde, ale v tlumeném světle lucerny viděl jen jednu postavičku, která se choulila v koutě pod pláštěm lemovaným kožešinou. Dotyčný očividně tvrdě spal. Montgomeryho napadlo, že by mohl hlasitě prásknout dvířky a spáče probudit, ale nakonec usoudil, že se také raději ještě trochu prospí.

Popadl deku z protějšího sedadla a použil ji jako polštář, aby si mohl opřít hlavu o boční stěnu kočáru. Jedna neodbytná myšlenka mu však nedala spát. Koho by Jiří mohl označovat za přítěž? Někoho příliš mladého, starého nebo vyšinutého, jako byl král? Má Montgomery vystupovat jako osobní strážce, nebo chůva?

Kočí omylem najel do hluboké díry na cestě, což bylo celkem pochopitelné vzhledem k tomu, že slunce ještě pořádně nevyšlo. Kočár prudce poskočil a balíček málem vyletěl do stropu.

Nejprve se objevily zlaté vlasy, bohatá čupřina zlatých loken, a pak uvolněný plášť sklouzl a odhalil drobné dítě oděné do velmi, velmi honosných svršků. Naškrobený límec byl pošitý šperky a na hubených prstech se leskly prsteny. Kolem krku chlapci visel těžký zlatý řetěz s velikým medailonem. Montgomeryho balíček byla živoucí přehlídka bohatství. Hebké bledé líce, tmavě modré oči a ďolíčky, které se objevily spolu s přátelským úsměvem.

„To je ale hezká tvářička,“ poznamenal Montgomery podezřívavě. „Jestli jsi děvče, okamžitě obracíme a vracíme se do Londýna.“

„Mám se prokázat mužskými partiemi?“

Chlapcova odpověď byla tak nečekaná, že Montgomery vyprskl smíchy. „Brzy se o tom přesvědčím, až si půjdeme po cestě společně ulevit. Jiří mě nevaroval, že budu doprovázet někoho tak mladého. Existuje nějaký dobrý důvod, proč mi tajil, kdo a co jsi?“

„Co jsem?“

„Abych byl přesnější, jsi jeden z jeho levobočků?“ dodal Montgomery.

Chlapec rozhořčeně vyskočil, ale na takový výbuch byl příliš vysoký a praštil se hlavou do střechy kočáru. Kočí začal zpomalovat, očividně v domnění, že na střechu zabušili záměrně, aby mu dali najevo, že si přejí zastavit. Montgomery zabručel a pak se vyklonil z okýnka. „Jedeme dál!“ houkl na kočího, chňapl chlapce za paži a strhl ho zpět na polstrovanou sedačku.

„Máš štěstí, že ses neomráčil,“ řekl. „Jestli chceš zuřit, tak vsedě. A jestli hodláš svůj vztek obrátit proti mně, měl bych tě varovat. Podobný záchvat z tebe rychle vytřepu. Takže nejsi bastard? Za tu neuváženou domněnku bych se nejspíš měl omluvit. Ale jsi dítě. Jiří mi to neměl zamlčet.“

„Je mi sedmnáct, nejsem žádné dítě,“ zaprotestoval chlapec s arogancí a opovržením.

„Opravdu? Dobrá, já jsem Montgomery Townsend. Můžeš mi říkat lorde Townsende. A ty jsi…?“

„Ty mi můžeš říkat Výsosti,“ opáčil chlapec upjatě.

„To ani náhodou. Už chápu, co Jiří myslel tím, že máš sklony ke lhaní. Ale pokud mám chránit nějakého nicku v hezkém oblečení, možná si nebudu počínat moc důkladně. Tak ven s tím, co jsi zač?“

„Charles Maxmilián Pachaly, sedmý Pachaly a dědic feldlandského trůnu.“

„O Feldlandu jsem nikdy neslyšel.“

„Je to malé království vedle Rakouska.“

„I tak jsem o něm neslyšel, ale varovali mě, že rád lžeš, tak se pojďme domluvit, že se příště budeš držet víc při zemi. Budu ti říkat Charley.“

Chlapec zalapal po dechu. „Za takovou urážku bych tě mohl nechat popravit! Můj otec by rozhodně neváhal.“

Na Montgomeryho dojem neudělal. „Tatíček je tvůj vzor, hm? Hádám, že je to král, viď?“

Chlapec stroze a trochu posmutněle přikývl. „Zabili ho během povstání. Mě propašovali ze země, abych vyhledal azyl zde. Otec byl dobrý přítel vašeho krále, regentova otce, ačkoli je král nyní už natolik nemocen, že si to nejspíš nepamatuje.“

„Jen abys věděl, nevěřím ti ani slovo, a když zabředneme hlouběji, nepochybně uklouzneš, tak směle do toho. Máš několik minut na to, abys mě přesvědčil.“

„Uvědomuješ si, že nic takového nemusím?“ odsekl Charles.

„A uvědomuješ si ty, že by ses o to měl aspoň pokusit?“ opáčil Montgomery. „Král, nebo ne, za tu krátkou chvíli jsi měl dva záchvaty vzteku, chlapče, a to musí skončit. Král, nebo ne, pokud chceš zůstat v utajení, rozhodně se tak nesmíš chovat. Tak ven s tím. Tohle je tvoje jediná šance mě přesvědčit o tvém královském původu.“

„Protože podle tebe ‚uklouznu‘?“

„Přesně tak.“

Chlapec se usmál. „Pravda může být zapomenuta nebo přikrášlena, ale v jádru se nikdy nezmění. Moje země je bohatá na nerostné suroviny, a proto nás Napoleon neobešel. Když vyrazil na tažení po Evropě, dožadoval se, abychom se připojili na jeho stranu. Otec odmítl, ale lidé se báli, že ten malý rozzuřený Francouz do naší země zavleče válku, tak se proti nám vzbouřili. Otec zemřel při útoku na palác a mě propašovali ze země. Doma však stále mám dost stoupenců a rebelové se obávají, že se mě mí věrní pokusí vrátit na trůn a jejich nová republika padne. Proto se mě už nejednou pokusili zabít, jak na cestě do Anglie, tak tady.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miláčkovo pokušení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.