FEAST YOUR EYES

Copyright © 2019, Myla Goldberg

All rights reserved

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-207-1965-2

Pro Megan;

za přátelství.

Bylo mi deset, když jsem ji uviděla poprvé, táta seděl naproti mně u snídaně se svými Daily News a cigaretou. Zvedla jsem oči od cornflaků a bum, koukala na mě z první stránky: holčička ve spoďárech, oči a prsa překryté černými pruhy. Podávala sklenici mléka ženě, která ležela v posteli, a na prostěradle mezi nohama té ženy byl tmavý flek. Nad fotku dali titulek stejně obrovský, jako když rok předtím zastřelili JFK.

Rozsudek zní… MAMINKA JE NEMOCNÁ

Ty vago, napadlo mě, kvůli té holce je maminka nemocná! Kvůli tomu mlíku, co jí dala! A teď jí teče krev! To musí být fakt zlobivá holka, protože jak by se jinak dostala na titulní stránku novin?

Ve večerních televizních zprávách byla přeškrtnutá úplně stejně, tentokrát ale seděla na gauči a na krku měla korále. Hlasatel Walter Cronkite řekl, že se jmenuje Samantha a její matka je fotografka Lillian Prestonová. Ty obrázky v novinách a v televizi patří mezi osm snímků, kterým říkal „Série Samantha“. Byly k vidění na jedné výstavě fotografií, dokud galerii nezavřeli kvůli tomu, že Samantha byla na většině fotek nahá, a ta fotka v ranních novinách, vážně se jmenovala Maminka je nemocná, kromě toho nějak souvisela s potratem. Nevěděla jsem, co je to potrat, jenom že je to něco proti zákonu a hřích, ale to stačilo. Vytáhla jsem noviny z koše a schovala si je pod postel, a tak se pro mě Samantha Prestonová stala jakousi temnou bohyní. Kdykoli mi svět připadal šedivý, vytáhla jsem Nemocnou maminku a koukala na holku, která byla ještě desetkrát zlobivější než já, dokud se mi neudělalo líp.

Znovu jsem na tu fotku narazila až ve dvaceti. Pár let už jsem žila ve městě, střídala mizerná zaměstnání, chodila na koncerty a s kamarádem Brianem jsme se rozhodli založit kapelu. Když jsem si prohlížela jeden z jeho ulítlých sešitů s výstřižky, byla tam: ta samá fotka, ten samý titulek. Písnička mě napadla okamžitě, jako bych ji v duchu psala celou tu dobu. Když jsme „Maminka je nemocná“ vydali jako singl, použili jsme na obal desky přímo ten novinový výstřižek, protože nám nikdo neřekl, že se to nesmí. Pak nás podepsala nahrávací společnost a řekli nám, že k něčemu takovému potřebujeme svolení, jenomže už to bylo deset let, a když jsme se ptali, nikdo ani nevěděl, kdo Lillian Prestonová je, a tak jsme si na album nafotili vlastní verzi: Brian na posteli s kečupem mezi nohama, já mu v kalhotkách podávám sklenici mléka, oči mám přemalované černým divadelním líčidlem a svoje dvojky přelepené černou elektrikářskou páskou. Když jsme později měli zahrát v Saturday Night Live, už jsem v tomhle kostýmu vystupovala jen při zvláštních příležitostech, ale sotva se najde zvláštnější příležitost než zahrát živě v celostátní televizi, a proto Amerika viděla pouze polovinu „Maminka je nemocná“, než jsem ze sebe strhla šaty a oni tam střihli reklamu.

O pár dní později zazvonil telefon. Zvedla jsem to a ozval se hlas: „Vy jste Frances Pellová?“

„Kdo volá?“ opáčila jsem.

„Tady Samantha,“ řekl hlas v telefonu.

„Jaká Samantha?“

Chvilku bylo ticho, pak to cvaklo a bylo pozdě.

Pak jsme s Brianem byli věčně na turné a vyváděli všechny ty pitominy, co lidi, kteří žijou tímhle stylem, vyvádějí. Vždycky když jsme se vrátili do New Yorku, manažer nám dovezl bednu pošty od fanoušků, která labelu došla. Zašili jsme se pokaždé s Brianem v jeho bytě, hodiny se nalévali colou s Jackem Danielsem a probírali se tím. Lidi nám posílali všechno možné: básně, obrázky, milostné dopisy, nenávistné dopisy. Jednoho večera jsem otevřela velkou žlutou obálku se svým jménem a našla v ní svoji fotku, na které sedím v tureckém sedu na kapotě auta. Vůbec jsem si nevzpomínala, že by mě někdo takhle fotil, vlastně ani že bych někdy takhle seděla na autě, což tehdy nebylo nic neobvyklého, ale přišlo mi to, jako by mě někdo špehoval. Když jsem fotku roztrhla, Briana to pěkně dožralo. Prohlásil, že to byla skvělá fotka, jenomže mně vadil ten vpád do soukromí. Brian pak shrábl obálku, přečetl si přiložený lístek a zavrtěl hlavou. „Bezva, ty káčo vypatlaná. Zrovna jsi roztrhala fotku od Lillian Prestonový.“ Když mi ukázal její jméno, nejradši bych si nafackovala.

Po dalších dvacet a něco let, co jsem dělala muziku, zůstala tahle moje historka s Lillian Prestonovou zastrčená mezi vším tím ostatním, co bych si přála udělat jinak, až dokud mi nezavolal kurátor z Muzea moderního umění. Plánují výstavu Lillian Prestonové: nepodívala bych se na ty fotky a nenapsala jim třeba něco pro katalog? Došlo mi, že mám šanci jí poděkovat. V duchu jsem si spočítala, že Lillian Prestonové bude přes padesát, takže když jsem dorazila, rozhlížela jsem se po paní ve středních letech. V kanceláři kurátora na mě místo toho čekala žena v mém věku. Připadalo mi, že už jsem ji určitě někde viděla, ale to se mi stává pořád. Pak řekla: „Vy jste Frances Pellová?“

Nezavěšuj! zakřičel hlas v mojí hlavě. Já vím, kdo jsi.

Po zbytek dne jsme si prohlížely fotografie její matky. Myslela jsem, že to budou samé nahotiny, ale nebyly, přinejmenším ne v obvyklém významu toho slova. Lillian Prestonová byla hlavně pouliční fotografka. Celý život splývala s pozadím a fotila každého, kdo zrovna prošel kolem. A přesto ti lidé nejsou cizí. Někdy je to výrazem očí nebo tím, jak stojí, každopádně se z nich vše nepovědomé stírá. Lidé na fotkách Lillian Prestonové mi připadají jako moji známí. Někdy vidím cizího člověka a mám pocit, jako bych se dívala na sebe samu.

Upřímně: to, co jsem viděla, se mi vždycky nelíbilo. Je těžké dostávat takové rány, jednu za druhou, pravdu za pravdou, černobíle. Ale zároveň je to krásné. Tyhle fotky – bez ohledu na to, co všechno dalšího jsou – jsou taky krásné. Některé pocházejí z doby, kdy o Lillian Prestonové ani o „Sérii Samantha“ ještě nikdo neslyšel, většina však vznikla v následujících letech, kdy Lillian i její dceři vyhrožovali, pronásledovali je a donutili je změnit bydliště i telefonní číslo. Poté co Lillian označili za geniální, poetickou, odvážnou, vizionářskou, vykořisťovatelku, kriminálnici, nedbalou, sobeckou i špatnou matku. Když se v roce 1973 Nejvyšší soud konečně dopracoval k tomu, aby změnil definici obscénnosti – o změně legislativy kolem potratů ani nemluvě –, Lillian Prestonová už v podstatě svoje fotky nikomu neukazovala. To naštěstí neznamenalo, že přestala fotit.

Pokud tohle čtete, všechno to už víte. Viděli jste vystavené fotografie, nebo jste si prohlédli snímky v první polovině tohoto katalogu, a všechnu tu tvrdou krásu jste viděli na vlastní oči. Povím vám tedy něco, co nevíte: kromě sedmi tisíc cívek filmu, stovek vyvolaných fotek a šanonů technických poznámek po sobě Lillian zanechala ještě tři krabice. V čísle 1 se našlo dvacet čtyři Lillianiných deníků od léta, kdy se v sedmnácti rozešla s Clevelandem, do dne, kdy ji ve čtyřiceti zabila rakovina. Krabice číslo 2 obsahovala vyvolané snímky, které zhotovila pro tuhle výstavu, spolu s dopisem, v němž žádá dceru, aby je odnesla do MoMA pro případ, že by pro ni muzeum po její smrti chtělo udělat to, co neudělalo, dokud žila. V krabici číslo 3 byly fotografie a negativy „Série Samantha“ a dopis, v němž dávala dceři na vybranou: ať je zničí, nebo přidá ke snímkům z druhé krabice.

Věřte nevěřte, žena, v niž dospěla Samantha Jane Prestonová, chtěla o fotografiích z téhle výstavy nechat psát nějakého zaprděného kurátora. „Zbláznila ses?“ řekla jsem jí. „To můžeš udělat jedině ty. Tys s Lillian žila, ty ses s ní hádala, tys znala její přátele, prošla si s ní celým tím martyriem kolem Série Samantha, a nezlomilo tě to. Použij všechno – její deníky, dopisy, rozjeď se za lidmi, kteří sehráli v jejím životě důležitou roli, promluv s nimi – a ukaž její dílo tak, jak to žádný vědátor přes umění nedokáže.“ Nato se na mě dlouze zadívala, anebo jsem si to aspoň myslela, než mi došlo, že se ponořila hluboko do sebe a já jen náhodou stojím jejímu pohledu v cestě. Pak, tiše, mnohem spíš pro sebe než pro někoho jiného, pronesla: „Na spoustu věcí už je pozdě, ale na tohle hádám ještě ne.“

A tak tenhle katalog napsal někdo, jehož život je provázaný s těmito fotografiemi stejně jako životy všech, kdo je pomáhali stvořit, ať už stáli před objektivem, za ním či někde stranou. Proto se nepodobá žádnému katalogu, jaký jste kdy četli. Je osobní. Je neprofesionální. A když ho zkoukli vědátoři přes umění, měli dost rozumu, aby ho nechali tak, jak je.

– Frances Pellová alias „Franny Panic“

New York, 1990

KATALOG VÝSTAVY

Není-li uvedeno jinak,

autorkou veškerých děl je Lillian Prestonová

a pocházejí z její pozůstalosti.

Greenwich Village, 1953–1954

1. Bez názvu

[Fotografický kroužek Prentické střední, Cleveland], 1951

Fotograf neznámý

Popas se, Ameriko. Tady je: nejhorší americká matka, nejstatečnější americká matka, nejhorší americká fotografka, největší americká fotografka – záleží na tom, s kým právě mluvíte – jako bezejmenná středoškolačka, třeťačka opatřená stejnou kombinací světlé halenky, tmavé sukně a nuceného úsměvu jako ostatní holky. Najděte si tvář s očima daleko od sebe a ofinou na konci druhé řady fotografického kroužku. Lilly Prestonová, kterou třída nikdy nezvolila do žádné funkce a v ničem nebyla nejvíc ani nejlepší. Tohle bylo kromě spolku studentů s vynikajícím prospěchem jediné další školní sdružení, do nějž patřila.

Tu fotku jsem nepočmárala já. Matčiných fotografií jsem se nikdy ani nedotkla. První zakroužkovaný obličej patří jejímu učiteli fotografie, panu Clarkovi. Druhý předsedovi fotografického kroužku Samu Deckerovi, „nejlepšímu fotografovi, o kterém nikdo nikdy neslyšel“. Tenhle dovětek Lillian přidala pokaždé, když snímek ukazovala, a je to jediný případ, kdy jsem od ní slyšela cosi na způsob sarkasmu.

Matka podle všeho začala Samovi psát, když chodila do čtvrťáku, to už narukoval a sloužil v Koreji. Pokud vím, nikdy tyhle dopisy, které si psala nanečisto do deníku, nikomu jinému neukázala. A jelikož jsem šmejdila pouze tam, kde se to obvykle dělává – v jejím nočním stolku, v prádelníku, pod matrací –, nenašla jsem je. Ne že by mi snad její krabice s fotkami připadaly posvátnější než šuplík s prádlem, ale během mého drasticky dysfunkčního dospívání (nezaměňovat s mou drasticky dysfunkční dospělostí) by jakékoli přehrabování v těchto krabicích vzbudilo dojem, že se o její práci snad zajímám.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Miláčku nejdražší, dokázala jsem to. Po všech těch měsících psaní, plánování a strachování jsem nasedla na autobus a byla to druhá nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělala. Úplně nejtěžší bylo sdělit tatínkovi, že nepůjdu na Uršulinskou kolej, jak s maminkou předpokládali, protože chci místo toho studovat fotografii na New School v New Yorku. Je to zvláštní: odmalička jsem věděla, že je mi souzeno žít jinak než ostatní, jen jsem ještě netušila jak nebo proč. A tak jsem nosila ucházející známky, myla nádobí, žehlila si sukně a neskákala druhým do řeči, pročež ve mně lidé viděli „hodnou“ dívku, ale já přitom jen čekala, až se ten jiný život ukáže. Už jsem se začínala bát, že zůstane jen u toho čekání, když vtom jsem vzala do ruky fotoaparát – ale to už víš. Jsi jediný, kdo mi rozumí, když říkám, že při fotografování jsem úplně a skutečně sama sebou.

Mockrát děkuju za ten předčasný dárek k výročí. Vím, jak rádi si oba stěžujeme na poštu, ale aspoň protentokrát armáda zafungovala, protože dorazil týden před mým odjezdem do New Yorku. Nemám propíchnuté uši, ale ty náušnice jsou tak krásné, že to asi budu muset napravit, abych je mohla jaksepatří nosit – možná právě k našemu skutečnému výročí za dva měsíce, zvlášť pokud se do té doby vrátíš a budeme ho moct oslavit společně. Prozatím slouží jako skvostné špendlíky na halenku. Kdykoli se na ně podívám, představuju si, že jsem těch pět dní dovolené v Kjótu strávila s tebou. Stěží uvěřit, že je to teprve deset měsíců, co se ti prvním dopisem představila jistá členka fotografického kroužku, která tebe i tvé fotografie obdivovala po celý čtvrtý ročník, ale nikdy tě ani nepozdravila. Jakkoli mě mrzí ta dálka odsud do Koreje, nemůžu zavírat oči před zvláštní pravdou o nás dvou: kdybys zůstal v Clevelandu, nikdy bych nesebrala odvahu tě vůbec oslovit. Kdybys nenarukoval, zůstali bychom si cizí a teď bych si nejspíš v pokojíčku věšela na zeď uršulinskou zástavu.

Nebudu zabíhat do krvavých podrobností tatínkovy reakce, když jsem mu řekla o New Yorku, ale jakmile si konečně uvědomil, že mi nemůže bránit, rozhodl se, že mi raději pomůže, než aby mě „předhodil vlkům“. Když se přeptal pastora na nějaké křesťanské ubytovny, ani ve snu by mě nenapadlo, že mu za to budu ještě vděčná, ale hotel tak pěkný, jako je Katharine House, bych si nemohla sama dovolit, a mezi ostatními slečnami, které jsou ve městě taky nové, si nepřipadám tolik jako mezi cizími. Potíž je jen v tom, že ta tichá dívka s ofinou, co ve fotografickém kroužku sedávala vzadu, sem přijela se mnou. Některé dny od chvíle, co ráno vstanu z postele, do večerního návratu na pokoj neřeknu víc než pět slov. Naštěstí mám svoje fotky. Plním jimi film za filmem, a i když jsem ještě žádný nevyvolala (temnou komoru zdejší příslušenství nezahrnuje), vidím jich v duchu tolik, že mi tak nějak samy dělají společnost.

2. Mladá žena s kufrem na autobusovém nádraží Port Authority, New York, 1953

Není to Lillian. Porovnejte si ji s dívkou na snímku fotografického kroužku a zjistíte, že „mladá žena“ má příliš špičatý nos a moc tmavé vlasy, a kromě toho úplně jinou postavu, ale já si stejně myslím, že se Lillian v té dívce vystupující z autobusu viděla. Proč? Protože nádraží kolem „mladé ženy“ je jedna velká uspěchaná šmouha, ale ona nevypadá ztraceně, dokonce ani osaměle. Stačí se jí podívat do tváře a vidíte, že je přesně tam, kde být chce.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Je to hloupé, ale když jsem si doma oblékala na sobotní procházky s fotoaparátem tatínkovu košili a kabát, dávalo mi to jakési oprávnění a připadala jsem si nenápadnější. Chtěla jsem tam ten převlek zanechat, ale nakonec jsem si nedovedla představit, že bych si vykračovala po New Yorku bez obvyklého maskování. Když si ho beru na sebe, vždycky mě píchne výčitka a následuje troška útěchy.

Zatím se držím téměř výhradně autobusového nádraží: to všechny ty kufry a tváře, k nimž kufry patří. Město lze přivítat tolika způsoby! Někteří lidé budí dojem, jako by na někoho čekali, ale pokud je pozoruješ déle, zjistíš, že nepůsobí zklamaně, když nikdo nepřichází. Čekají totiž, až je uvítá město, a to nikdy neselže.

3. Snídaně v Katharine House, New York, 1953

Jen se podívejte na všechny ty vzorné mladé ženy skloněné k miskám s cereáliemi. Přimalujte jim černou fixou závoje a – tadá – rázem máte klášter. Zčásti to dělají ty dlouhé, úzké dřevěné stoly, ale hlavně je to tím, jak Lillian zachytila slunce proudící dovnitř vysokými okny ubytovny, zalévající všechny ty jasnooké dívky chrámovým světlem. Ta, se kterou sdílela svůj první newyorský byt, je čtvrtá vpravo odzdola.

PATRICIA STOKESOVÁ: Nebydlela jsem v Katharine House ještě ani týden, když dorazila Lilly, a já si hned pomyslela: ta stojí za seznámení. Hned se poznalo, že je to nejzajímavější klobouk na věšáku. Zatímco my ostatní jsme se ze všech sil snažily najít své nové já – což zahrnovalo zejména spoustu řečí, laku na nehty a natáčení vlasů na noc, abychom se proměnily v Elizabeth Taylor –, seděla Lilly na druhém konci místnosti v pánské košili, vlasy přichycené jen několika sponkami, aby jí nepadaly do obličeje, s foťákem prakticky přirostlým k zápěstí, jako by tam měla ještě jednu ruku. U snídaně si ho pokládala k sušeným švestkám a ovesné kaši jako ranní noviny. Když jste se s ní dali do řeči, byla celkem příjemná, ale většinu času zkrátka a dobře jen fotila.

Zanedlouho už se o ní vykládalo všechno možné. Jedna z holek tvrdila, že je Lilly komunistická špionka, další zas, že je skautka modelingové agentury Ford. Všechny adeptky na manekýnky se mohly pominout. Rázem se rozmohlo ležérní pózování na pohovkách. Já tehdy nevěděla, kdo nebo co Lilly je, jenom že je tam kromě mě jediná, jejíž život se netočí kolem těsnopisu nebo snahy vypadat dobře na fotce.

Když jsem jí řekla, jaké řeči o ní kolují, odměnila se mi svým smíchem. Lilly se smála jako pumpička na kolo. Zčervenal jí obličej, otevřela pusu a vy jste čekali hlučný řehot, jenomže z těch jejích upjatých rtíků vyšlo takové vyloženě delikátní chss-chss, ohromně legrační. Pak se ukázalo, že nás tam v salonu vůbec nikdy ani nefotila! Jako každá jiná dívka příliš chudá na to, aby se ubytovala v Barbizonu, si musela hodně hlídat rozpočet, a tak si film většinou šetřila na procházky. Protože na to, aby se s někým dala do řeči, byla moc plachá, okouněla v přízemí a dělala si prázdným fotoaparátem „cvičné záběry“, jak tomu říkala, jen aby nebyla sama. Nechala jsem si tuhle pikantní perličku pro sebe: až moc mě bavilo, jak naše rádoby modelky vystavovaly profil, kdykoli se Lilly objevila ve dveřích.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Tatínek mi nechtěl na cestu dát žádné peníze a tvrdil, že jsem za ty hodiny odpracované v jeho kanceláři dostala zaplaceno pod falešnou záminkou. To není technicky vzato pravda: jenom on o těch penězích mluvil jako o „kapesném“ pro první rok na vysoké, ale stejně tak je pravda, že jsem ho nikdy neopravila. Jsem tedy vinna, ctěný soude – pro mě je však podstatné, že jsem v tom směru nikdy nezalhala, třebaže tatínek v tom rozdíl nevidí!

Občas není těžké mávnout rukou nad tím, jak jsem je zklamala, a tehdy vyrážím do města s pocitem, že mě nic nezastaví. Jindy (například dnes) mám co dělat, abych vůbec vyšla z pokoje. Kdybych se vrátila, maminka by mi všechno odpustila, i tatínek by se zanedlouho obměkčil, a já bych nastoupila na Uršulinskou kolej, chodila na přednášky z angličtiny a dějepisu a vyhradila svému „koníčku“ jednu stěnu v pokojíku, jako tatínek svým modelům letadel.

Miláčku, říkáš pořád moje jméno, když vzhlížíš ke hvězdám? Tady pokaždé na nebi hvězdu nenajdu, ale každou noc se o to aspoň snažím. Mé poslední dopisy s newyorskou adresou jsou asi pořád ještě na cestě a kdo ví, jestli mi maminka přepošle ty, které jsi mezitím napsal do Clevelandu. Denně se ptám na recepci, jestli mi něco nepřišlo, čistě pro jistotu.

Nemůžu si dovolit kupovat noviny ani časopisy, naštěstí se ale v obývacím pokoji vždycky najdou odložené Timesy nebo Post. Ani tam ale většinou není o Koreji víc než jeden článek. Obvykle pohřbený někde uprostřed a díkybohu nikdy není o tobě. Když už se něco objeví v Life, samozřejmě je to bez výjimky hned vedle reklamy na ledničku nebo rádio, jako byste ty i všichni ostatní v Koreji nebyli o nic důležitější než domácí spotřebiče! Vážně, většina lidí se podle mě snaží zapomenout, že jsme vůbec ve válce.

Nikdy jsme nemluvili o tom, co bude, až válka skončí, ale jistě se shodneme, že pro příštího Roberta Capu se Cleveland nehodí. Pokud tě zajímá můj názor, pro budoucího fotografa časopisu Life a nositele Pulitzerovy ceny není lepšího města než New York. Až přijedeš, budeš mít navíc tu výhodu, že tě na nádraží přivítá velice přátelská tvář.

4. Americký krok (Patty přechází ulici), New York, 1953

DOPIS WALTEROVI A DOROTHY PRESTONOVÝM, ČERVEN 1953: Seznámila jsem se v Katharine House s jednou milou dívkou, budoucí malířkou, jmenuje se Patricia Stokesová a spřátelily jsme se. Několikrát jsem ji dokonce i vyfotila! Až si obě seženeme zaměstnání, pronajmeme si tu v okolí byt. Nevím, jestli se chci vrátit ke kancelářské práci, ale zdá se, že mladým ženám se tu nabízí i mnoho jiných vhodných možností. Vím sice, že s maminkou máte vůči New School výhrady, ale jestli mají večerní přednášky nějakou výhodu, pak tu, že budu moct při studiu pracovat. Nepřišla mi nějaká pošta? Na téhle adrese bych měla zůstat ještě nejméně dva týdny, a kdyby tedy něco přišlo, neprodleně mi to prosím přepošlete.

Když tohle Lillian fotila, nebyla jsem u toho (ještě ani na světě), přesně však vím, jak to udělala. Lillian nesnášela aranžované fotky, a tak si namísto člověka předem připravila pozadí a čekala, až někdo (v tomto případě Patricia) projde kolem. Říkala tomu pavoučí fotka. Podle mého názoru by se pro to líp hodil nějaký delší název, skládal by se ze samých podobných slabik a vyslovit ho by trvalo celé hodiny. Kdykoli bylo venku hezky – v Lillianině chápání tedy nepršelo, nesněžilo a teplota se pohybovala mezi dvěma a třiceti sedmi stupni Celsia –, užila jsem si s ní opravdu bohatě společných chvil na lavičkách a na schodech před domy, kde čekala s fotoaparátem po boku, až jí do dokonale zkomponovaného záběru vstoupí ten správný člověk. Učitelka ve školce mě měla za génia, protože jsem uměla číst knížky pro starší děti, ovšem to už jsem strávila několik malých věčností s Lillian vyčkávající u své pavučiny a neměla nic lepšího na práci než luštit písmenka na stránce.

Obyčejně netušila, co to bude za člověka, dokud se neobjevil, ale v tomhle případě jistě zvyky své spolubydlící znala a počíhala si na rohu ulice, až Patricia projde kolem částečně rozbité neonové cedule Americké pokrokové strany. Nebýt v názvu ten dodatek v závorce, byly by to jen anonymní cigaretové nohavice, ale díky jménu mají ty nohy osobitost tváře.

Patricia Stokesová musela pro Lillian představovat hotový manifest exotického ženství, když se vezme, že sama si první kalhoty pořídila až za osm let. Ne že by si je někdy vzala jinam než do temné komory. Poté co se pro Ameriku stala tváří (nebo přinejmenším fotografkou tváře) nemorálnosti a perverze, někteří ji dokonce obviňovali, že se obléká jako knihovnice z padesátých let, aby se vysmála americké mravopočestnosti. Na to by ovšem musela výběru garderoby věnovat vůbec nějakou pozornost, s čímž – soudě podle těch věčných sukní se svetrem – přestala tak někdy v šestnácti.

PATRICIA STOKESOVÁ: Povím vám, proč jsem přijala nabídku s Lilly bydlet: když jsem jí řekla, že se chci věnovat umění, zeptala se mě, jakému druhu. U nás ve Wilmingtonu slovem „umění“ vždycky rozhovor skončil. Jakému druhu? Teď už jsem ale doopravdy v New Yorku! Sehnala jsem si práci servírky na Madison Avenue, v restauraci, kde se podávala na pěkném porcelánu evropská kuchyně, co by kamenem dohodil od několika galerií. Byla jsem přesvědčená, že postačí jediný pravidelný zákazník, bohatý sběratel, jehož zaujme neskutečně přitažlivá servírka trousící tajemné narážky na své dílo, kdykoli před něj pokládá hovězí bourguignon. Jak si zřejmě domyslíte, bylo mi osmnáct a velkou originalitou jsem právě neoplývala. S provozním jsme ale vycházeli dobře, a když jedna servírka dala výpověď, zmínila jsem se mu, že mám kamarádku. Lilly neměla žádnou praxi, ale byla ochotná se učit. V přemíře začátečnického zápalu zašroubovala vývrtku do špuntu, aniž odstranila fólii, ale jakmile jí šéf mohl svěřit lahev bordeaux, začal jí nabízet večerní šichty, kdykoli jsem já měla volno. A teď pozor: místo aby Lilly po té práci skočila jako každá rozumná holka, co sotva utáhne nájem, oznámila mu, že se od podzimu zapsala na večerní studium fotografie, a tak by si měl radši najít někoho jiného. Tohle na mě udělalo po čertech dojem. Na našeho šéfa zřejmě taky, řekl totiž Lilly, že si může vzít večerních směn, kolik chce, a od září jí upraví rozvrh, jak bude potřebovat.

5. Křikloun (malý kamelot), New York, 1953

Děti se v matčině díle příliš neobjevují, dokud jsem se nenarodila já, k čemuž – co si budeme povídat – by nedošlo, kdyby líp znala svět nebo kdyby antikoncepční pilulky byly dostupné už v roce 1954 místo 1960. Neplánované ale ještě neznamená nechtěné. Například kluk na téhle fotce byl neplánovaný. Lillian toho dne nešla ven s úmyslem vyfotit dítě. Přesto se snadno pozná, že jakmile klučinu uviděla, zamilovala se do všeho, od úhlu čapky přes pršáček nad obrovskou otevřenou pusou až po skleněné střepy třpytící se u dolního kraje záběru.

PATRICIA STOKESOVÁ: Lilly vetovala několik bytů, které mně připadaly naprosto v pořádku. Už jsem se začínala bát, že si budu muset najít někoho nenáročnějšího, mám-li uniknout modelínám z Katharine House, když Lilly konečně našla jeden, který se jí zamlouval. Nevypadal o nic hůř než ty, které zamítla, navíc byl jen pár bloků od Village, a tak jsem proti němu nic neměla.

Ale pane na nebi, tenhle byt. Z chodby se vstupovalo rovnou do kuchyně a za ní následovaly jeden za druhým tři další pokoje, za sebou jako železniční vagony, se vším všudy za čtyřicet dolarů měsíčně – což bylo i v té době laciné, ale mělo to své důvody. Byl v prvním patře, přímo nad obchodem s potravinami. Když se sečetl ten krám se vším, co se dělo venku, dal se občas uvnitř jen těžko vést civilizovaný hovor. V nekřesťanskou hodinu kolem rachotily náklaďáky rozvážející maso do konzerváren. Každý den v čase, který bych ranním ještě zdaleka nenazvala, začínal kdosi, koho jsem pojmenovala Obluda, halasně nabízet noviny. Ucpávala jsem si uši vatou, ale Lilly Obludu používala jako svého osobního kohouta, aby včas vyrazila s foťákem, než nastoupí polední šichtu v centru.

Když mi ukázala tuhle fotku, myslela jsem, že si ze mě dělá legraci. Byla jsem přesvědčená, že ten kravál má na svědomí nějaký chlap jak hora. Toho kluka byla vysloveně škoda: mohli ho během nepokojů stavět na policejní auto nebo ho za mlhy přivazovat k majáku, aby sloužil obecnému blahu. Řekla jsem Lilly, ať ji pověsí na zeď mezi kuchyňskými okny, abychom při těch jeho serenádách měly před očima příslušný obličej, a rána se tak dala lépe snášet.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVENEC 1953: Pořídit dobrou momentku je hodně těžké. Nesmíš ztrácet čas přemýšlením, musíš zmáčknout spoušť a předem přesně vědět, co dělat. Někdy se mi to povede, ale většinou tomu pořád nemůžu přijít na kloub. Zvažuju kompozici, světlo nebo načasování a na výsledku se to pak nevyhnutelně projeví jako jakýsi odstup, který divákovi nedá zapomenout, že se dívá na fotografii. Já nechci dělat fotografie. Přesně jsi to vystihl, když jsi to dokládal na Capových pracích: Chci dělat okna.

6. Chystám se ven (Patty), New York, 1953

7. Umění make-upu ve vlaku do centra, New York, 1953

Tou dobou už Lillian vyfotila Patricii tolikrát, že když nasedla do stejného vlaku jako tahle žena, která si nanáší oční stíny, stoprocentně zmáčkla spoušť, aniž věděla proč. Jak to Lillian sama popisovala, jakmile se „upnula“, nedávala prstu na spoušti vědomý pokyn, stejně jako nemusela nařizovat srdci, aby pumpovalo krev.

Vtip je v tom, že tahle velkoměstská žena s očními stíny Lillianinu spolubydlící v ničem nepřipomíná, je zaoblenější, menší a o nějakých patnáct let starší. Ale když je dáte vedle sebe, jsou ty dvě dvojčata – anebo přinejmenším sestřenice, se stejně povytaženým obočím a pootevřenými rty na sebe berou tvář.

PATRICIA STOKESOVÁ: Nějaký čas mi to nevadilo, vždyť to byl právě Lillyin fotoaparát, co mě k ní táhlo. Nezapomínejte, že tehdy byly fotky jen něco do rodinného alba, nebo do novin a časopisů. Když jsem ale viděla, co dělá Lilly, pochopila jsem, že musím o fotografování začít přemýšlet novým způsobem.

Zpočátku jsem si připadala málem jako hvězda, když mě pořád takhle pronásledovala, ale dlouho mi ten pocit nevydržel. Nikdy jsem nedovedla odhadnout, jestli mě chce Lilly vyfotit, dokud se neozvalo cvaknutí. Povídaly jsme si, dívala se mi přímo do očí. Pak její ruka ožila vlastním životem, jako by ji posedl démon. Abych pravdu řekla, běhal mi z toho mráz po zádech. Nejhorší bylo, když se na chvíli vytratila, nato se vplížila zpátky do pokoje, kde jsem právě byla, a potom – cvak. V jistém smyslu měly holky z Katharine House pravdu: byla špionka. Nakonec jsem zavedla pravidlo. Buď může Lilly být v pokoji se mnou, nebo se svým foťákem, ale s oběma zároveň ne.

8. Žena u okna, New York, 1953

Možná to vypadá jako dvojexpozice nebo fotomontáž, ale není. Pochybovači si můžou ověřit kontaktní otisk, na němž je zjevné, že Lillian vyfotila výraz ženy i odraz zvenčí současně. Asi už se nikdy nedozvíme, po čem švadlena u šicího stroje skutečně prahne, ale to, jak Lillian zachytila odraz aut, lidí a chodníků, nás snadno svede k domněnce, že po všem, co je na druhé straně té skleněné tabule.

PATRICIA STOKESOVÁ: Jak na to tak vzpomínám, začátek konce znamenala ta koupelna. Než jsme se nastěhovaly, Lilly už nashromáždila plný kufřík nafocených filmů. Když jsem se jí zeptala, proč je prostě neodnese do drogerie, zůstala na mě koukat, jako bych jí radila, ať dá pryč svoje děti. Ukázalo se, že při prohlídkách bytů Lilly jen čekala, až narazí na nějaký s dost velkou vanou a spolehlivým zdrojem teplé vody – tak jsem se dozvěděla, co je temná komora, ale kdybych věděla, k čemu se propůjčuju, nikdy bych nesouhlasila! Každopádně jsem měla plnou hlavu toho, jakou barvou vymalovat obývák, a tak jsem si Lillyiných prazvláštních hnízdících instinktů nevšimla. Nainstalovala nad klozet zvětšovák, čímž se naše toaleta proměnila v cosi mezi vědeckým experimentem a mučírnou. Když jste si při vstávání nedávala pozor, praštila jste se o tu věc do hlavy. A potom ta červená žárovka, jak z nějaké hry Tennesseeho Williamse, vůbec jste si nemohla v zrcadle zkontrolovat účes. Trefit na záchod není zase žádná velká věda, ale člověk by se na sebe čas od času rád podíval.

Jakmile si Lilly všechno přichystala, laskavě mě přizvala k demonstraci. Sotva jsem se tam s ní a vším tím vybavením vešla, ale nějak se mi podařilo vmáčknout do rohu u dveří. Lilly vyskládala na dno vany čtyři kovové misky, pak ke kohoutku přidělala hadici. Matně si vzpomínám, že mi, zatímco se na papíru vynořoval obrázek, vysvětlovala, k čemu slouží různé ty chemikálie, a ještě něco o načasování, ale pro mě to celé bylo jako kouzlo. Lillyiny fotky byly prostě úžasné. Pochopitelně byly krásné, ale nejen to, ony dokázaly prohlédnout všechnu faleš na světě. Snažila jsem se utěšit tím, že fotografovat je jednodušší než malovat: stačí jen správně namířit objektiv, nemusíte nic udělat, aby strom vypadal jako strom. Pak jsem stávala u svého malířského stojanu a při pouhém pomyšlení na všechny ty dokonalé fotky rozvěšené v sousední ložnici jsem měla co dělat, abych vůbec vzala štětec do ruky.

9. Žena v natáčkách na Lower East Side, New York, 1953

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVENEC 1953: Den co den se probouzím rozechvělá pocitem, že každá minuta strávená vevnitř je promarněná příležitost, a tak vyrážím co nejčasněji. U nás doma se lidé na veřejnosti chovají patřičně, tedy způsobem, který nic neprozrazuje. Tady v New Yorku, kde lidé žijí namačkaní jako sardinky, si každý dělá, co chce, kdy chce a kde chce. Téměř každý den se vynoří někdo, kdo ukáže svou pravou tvář. Stále si připadám jako turistka, ale už jsem aspoň odložila tatínkovo oblečení: tady budí mezi lidmi dívka s fotoaparátem asi stejnou pozornost jako požární hydrant. Taková svoboda někdy umí být hrozně osamělá, navzdory (nebo možná právě kvůli) všem těm lidem – skutečně těžké je to však jen tehdy, když v noci ležím v posteli a dumám, proč se mi neozýváš, anebo když mi dojde film. Dobrá zpráva je, že jsem našla úžasný krámek s fotopotřebami, kde prodávají film ve velkých baleních po třiceti metrech. Koupila jsem si navíječku a prázdné kazety, takže si teď vyrábím vlastní filmy za zlomek ceny, což znamená, že můžu věnovat více času focení a méně čekání na leteckou obálku s mým jménem.

Takto se Žena v natáčkách stala jedním z 450 Lillianiných snímků žen na schodištích před činžáky. Čtyři sta padesát postarších matron v zástěrách, jak kouří, čtou noviny, smějí se, povídají si, koukají do prázdna, podřimují – doma v Clevelandu by něco takového bylo stejně zarážející, jako kdyby si po Fernvale Road vykračovala žirafa. No dobře, ale deset filmů? Inu, Patricia tenkrát zrovna Lillian fotografování zapověděla a nechala ji chudinku napospas nevybitému nutkání někoho potají sledovat. Navíc podle mě Lillian doufala, že až jich vyfotí dost, nasákne nějak newyorskou nonšalanci, která dovolovala těmhle dámám lelkovat venku v domácích šatech ve městě čítajícím sedm milionů cizích lidí.

Ta v natáčkách je ze všech nejlepší. Žena se směje tak, že to její tváři propůjčuje cosi z Mony Lisy, kdyby Mona Lisa byla vrásčitá bábuška po padesátce a bydlela na Východní druhé. A pak je tam ten posunutý střed. Žena stojí u levého kraje snímku a střed tvoří její paže a namířený prst, kterým ukazuje na cosi mimo záběr. Jako by nás Lillian chtěla navnadit tím, co nemůžeme vidět.

Ale co já o tom vlastně vím? Ještě jsem tenkrát nebyla na světě, ačkoli poslední dobou jsem strávila zkoumáním těchhle fotek tolik času, až někdy zapomínám, že jen hádám. Pravda je taková, že dokud jsem se ještě matky mohla zeptat, nechtěla jsem vědět, co se jí honí hlavou. Teď, když jsem připravená, mi zbylo pouze její dílo.

10. Rekrut na Times Square, New York, 1953

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVENEC 1953: Miláčku, stalo se něco, nebo jsem tě něčím rozzlobila? Jestli ano, napiš mi prosím čím, ať to můžu napravit. V mé hlavě i v mém srdci už jsi tady.

Další pavoučí fotka, tentokrát však v pravém smyslu. Lillian si jistě postavila aparát tak, aby mohla sledovat budoucí vojáky, jak vcházejí do dveří a vycházejí ven, ale nevěděla, koho konkrétně chce, dokud ho nespatřila. S tou rukou v bok a nakročenou nohou byste ho málem měli za Freda Astaira, jenomže pak se všechna ta radost těla střetne s tváří.

Když si uděláte z prstů rámeček a podíváte se přes něj jen na horní polovinu těla toho muže a dveře náborového střediska, dostanete fotografii o korejské válce. Dejte ruce pryč, a náhle je tu roztančené tělo a celá Čtyřicátá druhá ulice, čímž se to celé zkomplikuje. Ať už je to dobře, nebo špatně (mnohem spíš špatně), Lillian se nikdy nepovažovala za politicky angažovanou. Co se jí týkalo, „jenom ji zajímali lidi“. Maminka je nemocná se v jejích očích nijak nelišila od Rekruta na Times Square ani od jakékoli jiné její fotky, až by se člověk slečny „Jenom mě zajímají lidi“ rád zeptal, proč se tedy ve vrcholné fázi korejské války motala zrovna kolem armádního náborového střediska. Jenomže já vím přesně, co by odpověděla: Protože byl červenec a ona už od svého vojáka nějaký čas neměla žádné zprávy. Lillian měla vždycky ke všemu své důvody, dávaly však smysl pouze tehdy, když jste pominuli zbytek světa.

PATRICIA STOKESOVÁ: Já jsem žádného vojáka sloužícího v Koreji zrovna neznala, zato Lilly tvrdila, že ten její za ní přijede do New Yorku, jakmile ho propustí ze služby, aby se společně mohli vydat vstříc svému „fotografickému osudu“. V jejím podání to vyznělo téměř nábožensky: Naše paní církve uměleckého předurčení. Chvilku jsem myslela, jestli ten její voják není jen nějaké podobenství, které stvořila, aby se mnou nemusela chodit po barech, v rámci jakési společenské msty za to, že jsem extrovertnější a umím se oblékat. Nakonec mi přes moji zabedněnost došlo, že Lilly o mně vlastně nepřemýšlí vůbec.

Jmenoval se Jim, Tom, Don nebo tak nějak podobně ordinérně. Vzpomínám si, že mi nepřipadal nijak dramaticky hezký. Lilly měla na zdi pověšený rozmazaný obrázek obličeje, který mohl patřit komukoli od syna bytného po vévodu z Edinburghu. S ruměncem mi vysvětlila, že je to zvětšenina ze zarámované fotky středoškolského kroužku, kterou měla u postele. Nejspíš jsem řekla, že má hezké oči nebo něco takového, a změnila téma.

11. Shledání, New York, 1953

Lillian při výběru názvů tíhla k omezující doslovnosti, a proto je tenhle tak provokativní. V důstojné tradici Ženy v natáčkách by se tahle fotka měla jmenovat třeba „Dvojice na lavičce v parku“. To, jak on leží s hlavou na jejím klíně, mnohem spíš nasvědčuje tomu, že ti dva se znají více než důvěrně, než že se právě opět shledali. Tak proč ten poetický název? Hádám, že Lillian projednou, jedinkrát dala průchod svému zbožnému přání.

PATRICIA STOKESOVÁ: Válka skončila v červenci, příšerné vedro bylo, ale Lilly prohlásila, že bychom stejně měly uspořádat večírek. Ona samozřejmě nikoho doopravdy neznala, a tak jsem pozvala sousedy seshora, několik dalších servírek a celou Art Students League, a ti se všichni natěsnali do našeho rozpařeného bytu jako klauni do auta. Rozvěsila jsem při té příležitosti pár nových pláten. Lilly dokonce dala do koupelny normální žárovku. Přišel abstraktní malíř, na kterého jsem měla zálusk, a taky jeden surrealista, jmenoval se Lyle nevímjakdál, co s sebou všude tahal na vodítku vycpaného rysa.

Tou dobou už jsme měly Lillyinu fotku malého kamelota na zdi tak dlouho, že jsem ji přestala vnímat, ale kdykoli jsem během toho večera vkročila do kuchyně, lidi se mě na ten zatracený obrázek ptali. Nakonec jsem kvůli tomu do sebe v obýváku lila čistý bourbon, jen abych si nemusela dojít vedle pro led. Pořád jsem čekala, až si někdo všimne mých obrazů. Nestalo se, a tak jsem na ně nakonec upozornila toho abstraktistu a ten řekl cosi tak příšerně zdvořilého, že bych se urazila, kdyby večer teprve nezačínal a nebyla jsem tak zarputile odhodlaná dobře se bavit.

Tehdy jedinkrát jsem viděla Lilly zkárovanou. Usmívala se, všem do omrzení vykládala o svém fotografovi-vojákovi a jejich zářné budoucnosti. Kolem půlnoci už myslím napůl čekala, že se objeví ve dveřích – samozřejmě neobjevil, jelikož byl ještě v Koreji, jenomže pak týdny ubíhaly a Lilly o něm pořád neměla žádné zprávy. Zpočátku vzdychala, jak je ta pošta pomalá. Pak se strachovala, že se k němu nedostaly její dopisy anebo že jí rodiče nepřeposlali ty jeho. No, koncem srpna už trávila veškerý čas potmě v koupelně.

Jednou jsem si v noci přivedla domů sochaře s maličkýma rukama. Bylo hodně pozdě, pět hodin v kuse jsem popíjela pivo, a dveře na záchod byly zavřené. Lilly už si mě tak vycvičila, že jsem si zvykla poprosit u sousedů nebo to v nouzi vyřešit sklenicí, ale nemínila jsem ve tři ráno klepat na sousedy, a dřepnout si před novým přítelem nad prázdnou plechovku od kafe, to by nám pokazilo náladu. Tak jsem teda zaťukala. Lilly řekla, že ještě pět minut, a sochař povytáhl obočí. Když jsem mu vysvětlila, že spolubydlící je fotografka, obočí mu kleslo zpět a zklamaným tónem prohlásil, že si myslel, že si tam něco šlehá. Lilly vylezla za mnohem víc než pět minut. Já jsem tam okamžitě vběhla a porazila nějaký krám, každopádně jsem ráno měla bílé lodičky celé pocákané něčím hnědým. Hele, řekla jsem jí, přestaň tady smutnit a čekat na špatné zprávy a běž zjistit, co se tomu tvému stalo.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ZÁŘÍ 1953: Někdy se dělíme o sendvič s vajíčkovým salátem v automatu Horn & Hardart. Někdy jdeme k metru a řešíme, jestli půjdeme do kina, nebo strávíme klidný večer doma. Někdy jednoduše kráčíme městskou ulicí a sem tam o sebe zavadíme rukama. Přála bych si, aby ty sny byly velkolepější, pak bych jim možná po probuzení nevěřila. Takhle mě každé ráno pravda zdrtí jako pád ze třetího patra.

Náborové středisko vypadalo stejně jako v červenci, ale fotografovat nějaké místo a vstoupit tam, to jsou dvě zcela odlišné věci. Když jsem vešla do dveří, byla jsem už tak rozrušená, že mi voják, co měl právě službu, musel pomoct sednout. Potvrdil, že se tvé jméno nenachází na seznamu padlých, raněných ani pohřešovaných, a byl tak hodný a vysvětlil mi rozdíl mezi vojákem z povolání a brancem. Tak dlouho už jsem si tě představovala raněného, v zajetí nebo pohřbeného v neoznačeném hrobě, že to ani nebyl velký rozdíl, zjistit, že budeš sloužit ještě roky, a teprve pak tě propustí – a přece se mé srdce hned staví na tvou obranu a připomíná mi, žes nikdy nezalhal. To já udělala chybu: nedávala jsem pozor. Než ses vzdal naděje, rozmyslel si to nebo z jakého jiného důvodu, který se nikdy nedozvím, jsi mi přestal psát, nepostřehla jsem, že mezi hezkými slůvky v hezkých dopisech jsi nikdy neslíbil, že za mnou přijedeš.

Kdykoli zahlédnu muže v uniformě, jak pije kávu, dobíhá autobus nebo postává na rohu s cigaretou, pořád mi ještě poskočí srdce. Dokonce i teď, když ti píšu dopis, který nikdy neodešlu.

12. Křeslo, New York, 1953

Otázka je, stála na tom prázdném chodníku a dívala se, jak hoří, anebo šla kolem, zrovna když dohasl poslední plamínek? Tak či tak muselo křeslo ještě před chvilkou hořet, aby zachytila, jak z jeho zčernalé kostry stoupá ta jediná bílá spirálka kouře. Člověk snadno zapomene, že na téhle fotce nejsou lidé. Dívat se na pozůstatky toho čalouněného křesla je jako dívat se na mrtvolu, cáry ohořelé látky potřísnily chodník jako cákance krve.

PATRICIA STOKESOVÁ: Koncem léta jsem toho měla tak akorát dost. Byt s koupelnou, kterou nemůžu používat, spolubydlící, která se mnou nikdy nikam nevyrazí a nechce si třeba ani něco jednoduchého uvařit – takhle jsem si to zkrátka nepředstavovala. Lilly ve skutečnosti bydlela se svými fotografiemi, já tam byla jen od toho, aby někdo platil půlku nájmu. Pak zničehonic přestala na fotkách pracovat. Kdykoli jsem byla doma, zůstávala zavřená u sebe v ložnici a všude ticho jak v kostele. Domyslela jsem si, že to nějak souvisí s tím jejím vojákem, ale kdyby umřel, asi by mi to řekla, a proto jsem mohla jen předpokládat, že mrtvý je pro ni. Samozřejmě mi jí bylo líto, ale zároveň jsem měla v samém koutku duše trošičku radost, že uměleckým géniům tohoto světa taky všechno vždycky nevyjde. Nakonec jsem na ni zaklepala. Nejdřív jsem neslyšela nic. Pak prkna podlahy zavrzala pod kroky. Nato se pohnula klika a přede mnou stála Lilly s takovými kruhy pod očima, jako by byla nemanželská dcera Petera Lorreho. Ach Patty, řekla rozechvělým hláskem, jaký jsem nikdy předtím neslyšela. Posadily jsme se v obýváku na gauč a ona se mi na celé kolo rozvzlykala na rameni. Jak jsem ji tak hladila po vlasech a poplácávala po ruce, došlo mi, že Lilly za svůj nesmírný talent platí nesmírnou osamělostí, jakou já nikdy nebudu muset poznat.

13. Cynthia Ravittová, New York, 1953

Tuhle měla Lillian uloženou v papírových deskách vedle výtisku Postupů k lepší fotografii od Ravittové. Vytáhla ji, jen když jí někdo byl opravdu sympatický. Kdykoli ji ukazovala, potutelným šepotem vysvětlovala, že Ravittová vůbec nevěděla, že ji fotí. Pak se zachichotala jako dítě, co potají uzmulo bonbon.

Je to další pavoučí fotka. Podle kompozice poznáte, že Lillian zaujala pozici před New School a čekala, až Ravittová vyjde ven. Působivé je na ní to, jak se Ravittová procházející před průčelím budovy předklání a totálně tím rozštelovává všechny jeho vodorovné linie.

DOPIS DOROTHY PRESTONOVÉ, ŘÍJEN 1953: Děkuju za ty peníze. Moc pro mě znamená, žes mi je poslala, a tajemství dózy na mouku samozřejmě neprozradím. Vím, že s tím, co dělám, nesouhlasíš o nic víc než tatínek, ale mysli prosím na to, že u čehokoli jiného bych byla nešťastná. To tatínek mě naučil, že život má cenu jen tehdy, pokud stojí za námahu, i když takhle si to právě nepředstavoval.

Prozatím dál dělám servírku, ačkoli vím, že ani to s tatínkem neschvalujete. Mám pružnější pracovní dobu než v kanceláři, a to mi dává větší volnost věnovat se focení a přednáškám. Díky tvé dóze na mouku se budu moct příští semestr zapsat na dílnu s výtvarným vedoucím předního módního časopisu. Přednášky Cynthie Ravittové se mi sice líbí, ale bude dobré učit se zas u někoho nového. Ravittová přednáší hlavně ze své knihy a s tou jsem se už dostatečně obeznámila ve fotografickém kroužku.

Děkuju taky za čepici a rukavice. Bohužel nemám žádnou svoji fotku, kterou bych ti mohla poslat, ale máš mé slovo, že na sebe dbám a pokusím se ti brzy nějaký obrázek poslat.

14. Autoportrét, New York, 1953

Jak asi uhodnete, tuhle fotku Lillian mamince neposlala. Snímky na stěně za Lillianinou hlavou musely být její oblíbené. Pak šla kvalita dolů, až nakonec na zeď naproti posteli vylepila ty, co se jí nelíbily. Viděla jsem ji to tak dělat v každé ložnici každého bytu, v němž jsme kdy bydlely. Jednou jsem se jí zeptala, proč si tak, aby na ně po probuzení viděla, nepověsí ty nejlepší. Odpověděla, že si chce každé ráno připomenout, na čem musí zapracovat, ne co už umí dobře.

Když se podíváte pořádně, rozeznáte na stěně s „tím nejlepším“ Americký krok, Křiklouna, Ženu u okna a Ženu v natáčkách, nikoli už ale Shledání a Rekruta na Times Square, přestože je Lillian zařadila do krabice číslo dvě. Pochybuju, že na ně změnila názor; myslím jen, že na podzim 1953 jí připomínaly někoho, na koho chtěla zapomenout.

A ano, je nahá. Jak už jsem řekla, Lillian byla dost doslovná. Stejně jako malíř kreslí nahé modely, aby zvládl anatomické základy, Lillian podle mě prostřednictvím svých portrétů studovala, jací jsou lidé v jádru – jejich těla, ale také jejich obavy, naděje, zklamání –, a takto se připravovala, aby tyhle věci uměla ve venkovním světě postřehnout.

V porovnání s Nemocnou maminkou je Autoportrét poměrně krotký. Pořád má v sobě zřetelný podtón, který vás nutí odvrátit od fotografie oči, ale nepramení z toho, z čeho byste mysleli. Lillian leží na posteli. Její měkké, bledé tělo jako by vyklouzlo z ulity a nejobnaženější na ní je obličej – s tou svou bláznivou směsicí vzdorovitosti, pozvání, nejistoty a hrdosti. A přece vás to nenutí zakrýt si oči kvůli jejímu tělu ani tváři, ale kvůli fotografiím za ní. Jsou na zdi naaranžované tak, až to působí, jako by se Lillian rozřízla a tohle z ní vystříklo.

Nemařím příliš čas mudrováním nad tím, co mohlo být, ale napadlo mě už, že kdyby Lillian nikdy nevkročila do galerie Lacuna, mohla se klidně celý život považovat za pouliční fotografku, která jako koníčka dělá nahotiny. A já, místo abych tohle psala, jsem dost dobře mohla být vdaná, mít děti a kokršpanělku jménem Hodná, žít v pohodlíčku na předměstí co by od Manhattanu doplivl, nechávat si osvěžit melíry a všechny svoje nahaté dětské fotky skladovat v klimatizované dvoumístné garáži v krabici nadepsané „Různé“ na regálu vedle Lillianiny urny. Nejspíš bych byla mnohem šťastnější, ale taky mnohem míň zajímavá.

15. Čtenář, New York, 1953

Jednou mi Lillian ukázala pět zvětšenin téhle fotografie a řekla, ať vyberu nejlepší. Když jsem namítla, že všechny vypadají stejně, přiměla mě, ať se podívám znovu. Po chvíli jsem ukázala na prostřední. Přesně, potvrdila Lillian, ale proč? To jsem nevěděla. Ukázala na lavičku, na které muž seděl. Na těch dvou vlevo, vysvětlovala, je lavička moc světlá. Na těch dvou vpravo je moc tmavá. Na prostřední je dokonalá. Oko někdy vidí, co mozek nedokáže vyjádřit slovy.

PATRICIA STOKESOVÁ: Po té epizodě na gauči bylo spolubydlení s Lilly chviličku takové, v jaké jsem od začátku doufala. Ne že by se snad přiblížila něčímu ideálu královny večírků, ale přinejmenším několik týdnů nedostávala při představě návštěvy baru kopřivku. Pak jí začala škola a rodící se motýl se vrátil do kukly. Lilly byla buď v restauraci, ve škole, zamčená v koupelně, nebo venku fotila. Na péči o domácnost se nikdy ani zdaleka nepodílela rovným dílem, ale teď po sobě už ani neumyla nádobí. Tehdy jsem ještě mívala vůči nepořádku vysoký práh snášenlivosti, ovšem jisté standardy jsem přece jen dodržovala; navíc mě přestávalo bavit dělat Lilly osobní služku.

Zrovna jsem toho měla právě dost, když jsem se vrátila domů z večerní šichty a Lilly vyběhla z koupelny jako dítě, které se nemůže dočkat Ježíška, a podávala mi ještě mokrou fotku. Až na desátý pokus, vysvětlila mi, ale konečně je dokonalá. Udělala ji pro mě.

Hned jsem toho muže poznala. Musela jsem kolem té lavičky v parku projít cestou do práce stokrát, jenomže jak je ve městě zvykem, nikdy jsem si toho, kdo na ní seděl, nevšimla o nic víc než třeba parkovacích hodin. Objevila ho pro mě až Lillyina fotka: ruce držící knihu jako partnerku při tanci, tvář zahleděná do stránky, jako by v ní byl celý svět, pousmání značící, že se právě vítězně dobral úžasného tajemství.

To už jsem viděla Lillyiných fotek spoustu, ale tahle znamenala poslední kapku. U nás v Delaware se považoval za malíře každý mazal, co uměl vymalovat něco jiného než zeď, jenomže soužití s Lilly bylo jiné kafe. Ne že by se moje obrazy nedočkaly určitého uznání. Profesoři v Art Students League říkali, že mám slibný talent, a když jsem viděla, co mají na stojanech někteří jiní, poznala jsem, že na tom nejsem vůbec zle. Jakmile jsem ale uviděla Čtenáře, došlo mi, že při pohledu na mé práce nikdo nikdy nepocítí ani zlomek toho, co cítím, když vidím Lillyiny.

Snad z toho důvodu jsem právě neskákala vděčností, když mi tu fotografii dala. Asi jsem musela vědět, že je to jakási olivová ratolest – omluva, v Lillyině osobitém duchu, za to, že nesplňuje ani ty nejnižší standardy společného soužití. Jenomže tou dobou už jsem neměla náladu odpouštět.

Tak děkuju, no, pronesla jsem tónem vyhrazeným pro muže, kteří neměli nejmenší šanci, a s uspokojením sledovala, jak Lillyinu naivně hloupoučkou tvář zaplavuje vlna zmatku.

Na jediný báječný okamžik jsem v ní vyvolala špetičku pochyb o vlastních uměleckých schopnostech.

16. Muž s balonky, New York, 1953

17. Novinový výstřižek, „Fotografie na odiv“, The New York Times, 18. prosince 1953, proznačený červeným, modrým a černým inkoustem

Letošní skupinová výstava prací studentů New School upozorňuje na vzrůstající oblibu této formy, přičemž za zmínku stojí jedno vynikající dílo. V Muži s balonky Lillian Prestonové tvoří škála šedé v pugetu balonků zalitých sluncem hotovou duhu. Trup sedícího pouličního prodavače sice zakrývá jeho zboží, ale chatrné kalhoty a prošlapané boty tvoří k humornému tělu z balonků působivý kontrast. Sofistikované zacházení s formou i technikou, jež slečna Prestonová předvádí, svědčí o tom, že její fotografické dílo bude záhodno dále sledovat.

DOPIS WALTEROVI A DOROTHY PRESTONOVÝM, PROSINEC 1953: Dovedete si představit to překvapení, když jsem přišla na přednášku! Ani jsem nevěděla, že Timesy mají redaktora, který se věnuje fotografii, natož že přišel na školní výstavu. Vyprosila jsem si ty noviny, protože už byly tři dny staré a mně připadalo moc důležité, abych vám je poslala. Vyfotila jsem to jednoho slunného dne v Central Parku. Je tam zoo, zdaleka ne tak velká jako clevelandská, ale u dětí ohromně oblíbená, a cestu k ní lemují prodavači všeho možného. Doufám, že vám fotografie v pořádku přišla. Jestli ne, ráda vám udělám novou.

Mělo mi to být hned jasné, vždyť prarodiče měli vystavenou jen jednu fotografii, ale teprve když jsem vyřizovala pozůstalost po babičce Dot, došlo mi, že ta zarámovaná fotka na zdi v její ložnici je od Lillian. Během vyklízení domu na Fernvale Road – během něhož jsem musela konečně něco udělat i s těmi třemi krabicemi, co tam na mě čekaly jedenáct let – jsem našla taky tenhle výstřižek, založený v bibli na babiččině nočním stolku. Zpočátku jsem myslela, že své jméno černě zakroužkovala Lillian v obavách, že rodiče jinak zmínku přehlédnou. Pak jsem změnila názor. K černému kroužku směřuje šipka nakreslená modrou propiskou, a vedle ní stojí babiččiným dokonalým školáckým rukopisem červeně „Naše dcera“. Tak pyšná byla, že neměla pokoj, dokud si to nezvýraznila natřikrát třemi různými barvami, a přitom si výstřižek schovala někam, kde ho mohla vidět jen ona sama.

18. Dvojice před stanicí podzemky, New York, 1953

Tenhle snímek je Rorschachův test: co na něm vidím, závisí na tom, jakou mám náladu. To, jak ji ten chlápek drží za rameno, by mohlo svědčit o intimitě, jenomže on má strašně tvrdý výraz, a ta žena! Občas mi připadá, že mu právě řekla, že miluje jiného, a čeká, až domluví, než setřese jeho ruku z ramene a konečně ho opustí. Jindy bych dala krk za to, že nepřítomně hledí do prázdna, protože poslouchá zas tu samou ubohou výmluvu, kterou vždycky přijme, než sejde po schodech ke stanici a znovu se s ním vydá domů.

PATRICIA STOKESOVÁ: Začalo to v půli podzimu. Zprvu to nebylo nic světoborného, jen jsme se tři čtyři z naší party kolem Art League tak normálně scházeli na kus řeči. Nikdo neměl peníze a pít doma vyšlo laciněji než pít venku. Nějak samovolně se z toho stala pravidelná sešlost jednou týdně a lidi si začali vodit přátele. Zanedlouho se rozneslo, že v bytě nad potravinami na rohu Západní čtrnácté a Šesté se o čtvrtcích vždycky něco děje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pastva pro oči.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.