Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Černý

NOVÁ tajemství Prahy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401 jako svou 7439. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Anita Ponešová
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Fotografie na obálce Klára Hášová

Počet stran 112
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1088-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1087-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2451-0 (print)

Foto: Peter Čech

Foto: Kamil Procházka

Mé milé ženě Tereze a nejhodnějším dětem Josefínce a Matějovi

Zázraky
na počkání

Foto: Lenka Petruželová

David Černý
pochází ze staré pražské rodiny, která po staletí provozovala pekařství v Petrské čtvrti. V současné době vede projekt Miluju Prahu, který se zabývá krásami města. David stále žije na Starém Městě, nedaleko Staroměstského náměstí.

Praha mě nepřestane nikdy fascinovat. Na první pohled stojí zdánlivě nehnutě. Ale odehrávají se v ní děje, které nás dokážou přivést k úžasu. Jako když fotíte do této knihy Nové tajemství Prahy potok Brusnici, který už skoro celý teče v kanále, a zažijete další pražský zázrak na vlastní oči. Brusnice je zapomenutý potůček, který vytvořil nad Jelením příkopem ostroh nad Vltavou, kde vznikla podle proroctví kněžny Libuše Praha. Byli jsme s fotografkou Lenkou Petruželovou u X. bašty Mariánských hradeb. Fotili jsme Brusnici v parku Maxe van der Stoela. Potůček jen na nemnoha místech vystoupá z kanalizace na povrch. „Podívej se, ledňáček,“ ukazuje Lenka. Nechtělo se mi tomu věřit. Tady uprostřed města, kousek od Pohořelce, poletuje a loví ledňáček. Je to jako najít čtyřlístek, poslouchat zpěv velryby jižní, pozorovat měsíční duhu, která se zobrazí v dešti při měsíčním svitu. Je to náhoda, štěstí, krása. Tento létající drahokam se tak často mýlí. Jen jeden z pěti jeho loveckých pokusů je úspěšný, a přesto s námi žije v Praze. Velký český král Václav IV., kterému je často vyčítáno, že nepokračoval důsledně v kročejích svého otce, císaře Karla IV., si dal do svého znaku právě ledňáčka. Nechal dostavět Staroměstskou mosteckou věž a vlastně celý most. Věž, která je středobodem královské korunovační cesty, nechal český král vyzdobit svými osobními znaky, ledňáčky sedícími ve věníku, což je stočený šátek. Rouška, kterou podala svatá Veronika během křížové cesty Ježíši Nazaretskému. V látce je prý uchován otisk pravé podoby Kristovy tváře. Na věži najdete ledňáčků hned 16. Podle legendy se všechny podaří najít jen poctivému člověku. Napovím vám: 14 jich najdete na vnějším plášti věže a dva zbývající, krásné barevné ptáčky, najdete uvnitř. Když jsem od věže odcházel, vzpomněl jsem si na ty poslední dva. Musel jsem se tedy vrátit a vystoupat po starobylých věžních schodech. A tak k povídání o Brusnici přibyla kapitola o ledňáčkovi, pražském létajícím drahokamu – králi rybáři, symbolu středověké Prahy, kterého můžeme opět spatřit živého v Čertovce, na Křižovnickém ostrově, u Brusnice či na Radotínském potoce. Kniha se mi psala dobře, protože zázraky se v naší milované Praze dějí každý den.

Ledňáčka říčního můžete potkat na Vltavě, Čertovce a pražských říčkách a potocích. Ve středověku byl tento létající drahokam osobním symbolem českého a římského krále Václava IV, stavitele Staroměstské mostecké věže, kde najdeme hned 16 vyobrazení ledňáčka.

Foto: Kamil Procházka

1

Tajemství Juditiny věže

Záchod s románským reliéfem a nevídaným výhledem

Vstup na Karlův most z Malé Strany hlídají dvě mostecké věže spojené branou. Nižší věž, která byla původně vyšší, se nazývá Juditina a sídlí v ní Klub Za starou Prahu. Když vstoupíte dovnitř, zjistíte, že čas uvnitř věže běží jinak, samozřejmě pomaleji.

Věž, která byla postavena ve 12. století pro obranu Juditina mostu, předchůdce mostu Karlova, skrývá nejeden poklad. Tím nejvýznačnějším je románský reliéf z 12. století, který je vtesán do zdi věže. Z Karlova mostu ale vidět není, protože je dnes součástí výzdoby sousedního domu.

Dnes je v jakési předsíňce, která přiléhá ze sousedního domu k věži. Takže je možné si ho prohlédnout opravdu zblízka. Není úplně jasné, co reliéf zobrazuje, ale vidíme mladíka, který předává cosi vyšší, podle všeho společensky důležitější postavě, jejíž hlava ale zmizela v hlubinách věků.

Jeden z výkladů říká, že výjev zobrazuje stavitele mostu, jenž předává panovníkovi model mostu k užívání. O reliéfu se dlouhá léta nevědělo. Byl zazděn a objeven až koncem 19. století.

Prostor vedle zdi se zazděným reliéfem byl dokonce provizorně obestavěn pro účely záchodu, po kterém zůstalo dodnes v domovní zdi přiléhající k věži odvětrací okénko. Těžko asi najdeme na světě druhou toaletu s románským reliéfem.

Věž byla součástí opevnění, takže plnila své obranné funkce. Byl v ní i těžký žalář a nakonec byla upravena na šest bytů. V roce 1927 dostal prostory do užívání Klub Za starou Prahu, který má ve věži dodnes kanceláře s bohatou knihovnou plnou zajímavých pragensií.

Ke zdi vyšší malostranské věže je v horní třetině přistavěn malý arkýř. Jde o prevít či prevét neboli česky soukromé místo, tedy záchod. Kanalizace neexistovala, kálelo se z výšky přímo na ulici.

Foto: Lenka Petruželová

Vyšší malostranská věž byla původně nižší. Její současná podoba je do značné míry dílem Josefa Mockera, který v 19. století přestavěl mnohé gotické stavby. Proto se například Staroměstská i Malostranská, jakož i Prašná věž podobají.

Foto: Lenka Petruželová

Brána mezi malostranskými věžemi byla postavena zřejmě už za Václava IV. Je tvořena dvěma gotickými oblouky. Byla uzavíratelná těžkými dubovými vraty a mříží. Podle pověsti projížděl branou rytíř Pertolt, na bráně spolu bojovali dva havrani. Při zápolení shodili dolů vyviklaný kámen, který zasáhl šlechtice do hlavy. Rytíř padl z koně mrtev. Tento kámen se do brány nikdy nevrátil.

Foto: David Černý

Čelní stranu Juditiny věže zdobí románský reliéf. Viditelný je pouze z místnosti v prvním patře přilehlého domu, kde bývala celnice.

Foto: David Černý

Juditin most

Postavení kamenného mostu přes Vltavu prosazoval třináctý pražský biskup Daniel, který při svých cestách po Itálii, kde byl s knížetem Vladislavem II. na válečném tažení, získal inspiraci v tamních kamenných mostech.

O stavbu mostu včetně jejího financování se velmi zasloužila manželka knížete a pozdějšího krále Judita Durynská, podle které dostal most i jméno.

Most byl dokončen roku 1172 a podle dobových svědectví trvala stavba jenom tři roky. Most přežil dvě povodně, ale ta z 3. února 1342 se mu stala osudnou. V roce 1357 rozhodl Karel IV. o stavbě nového kamenného mostu, který je vyšší, s širšími oblouky.

2

Zapomenuté nádraží

Víte, kde byla železniční stanice Praha – Královské Vinohrady?

Budova nádraží Praha – Královské Vinohrady stojí dodnes nedaleko ústí vinohradského železničního tunelu v Bělehradské ulici. Vlaky na něm ale nezastavují už od války.

Z Vinohrad pasažéři na svou železniční stanici chodili po Nuselských schodech. První vinohradský tunel byl vyražen v letech 1869-1871. Od 19. září 1871 začaly jezdit vlaky nejprve po jedné koleji Dráhy císaře Františka Josefa z Prahy přes Benešov, České Budějovice a Gmünd do Vídně. O rok později, 15. srpna 1872, byl zahájen nákladní provoz na Pražské spojovací dráze na Smíchov, kvůli čemuž byla do tunelu položena druhá kolej. Na osobní provoz si počkala do 1. října 1888. Se zahájením osobní dopravy se otevřela i zastávka Královské Vinohrady.

V souvislosti se stavbou druhého a třetího vinohradského tunelu byla stanice v roce 1944 při otevření druhého tunelu zrušena. Vlaky zde přestaly zastavovat 1. června, 3. července 1944 pak byla stanice zrušena. Podle Novin Prahy 2 sloužila zastávka jednosměrně pro vlaky směrem z Prahy do Berouna až do 60. let.

Staniční budova dnes slouží jako sídlo Technické ústředny Českých drah. Dochovaly se i relikty dlažby prvního nástupiště.

Vlaky dnes projíždějí někdejším nádražím Praha – Královské Vinohrady bez zastavení. Vlaky tady zastavovaly v letech 1888-1944. Občas se objevují úvahy, že by se stanice mohla opět otevřít.

Foto: David Černý

Původní podobu zastávky Královské Vinohrady vidíme na snímku pořízeném od Zvonařky. Vlevo pod vrcholem Nuselských schodů vycházejí z tunelu obě tratě, na levou stranu směřuje kolej k zastávce Nusle-Vršovice, na pravou, kolem barokní viniční kaple sv. Rodiny spojovací dráha pod Vyšehrad a přes Vltavu na Smíchov. Dřevěné budovy zastávky mezi nimi obsluhují obě tratě. Napravo už stojí hotel Excelsior, postavený v letech 1904–1905.

Fotografie ze stejné doby nabízí pohled z opačné strany (směrem k vinohradskému tunelu). Na vrcholu svahu nad zastávkou ční mohutný nájemní dům, který na místě usedlosti Zvonařka nechali v letech 1896-1898 postavit manželé Antonín a Josefa Chmelovi. Zakrývá částečně První českou akciovou továrnu na šunky a uzenářské zboží Antonín Chmel, jejíž reklamní poutač nese na střeše. Sousední dvojici nájemních domů si postavil v letech 1892–1893 stavitel Eduard Rechziegel. Restaurace Zvonařka při Nuselských schodech (v pravém z domů) se tu na rozdíl od proslulého Chmelova závodu udržela dodnes. Místo zastávky primárně určilo vedení tunelu. Ale nebylo to místo nevýznamné: Směřují k němu dvě důležité kompoziční a komunikační osy města. Jedna, dnešní Londýnská, je dána vedením tunelu. Druhou založila jedna z Wimmerových alejí, která směřovala podél hradeb od Koňské brány ke Zvonařce. Osa pokračovala i za bodem, kdy se od ní odklonila stará cesta do Nuslí (její trasu sleduje široký zákrut Bělehradské), dnešní Šafaříkovou. Tudy také jezdila už koněspřežná tramvaj, která měla konečnou stanici nad Nuselskými schody, a po ní tramvaj elektrická: až do roku 1904, kdy se její konečná přestěhovala pod schody k nádraží. Po zahloubení a přemostění Bělehradské pak nádraží získalo spojení i z druhé strany, od Nuslí, prodloužením tramvajové trati na náměstí Bratří Synků.

Foto: archiv Davida Černého

Fotografie z roku 1943 zachycuje vršovickou stranu staveniště dvojice vinohradských tunelů. Při této akci se stavěla dvojice nových dvojkolejných tunelů (v pořadí 2. a 3. – ten však zůstal nedokončen) a následně se opravoval první, tedy nejstarší tunel.

3

Pohřební tramvaj v pražských ulicích

Převážela mrtvé vojáky z nemocnic na hřbitovy

Ilustrace a spolupráce na textu: Adam Bartas

První světová válka způsobila, že v Praze byl velký nedostatek koňských bryček a potahů. Vše bylo posláno na válečnou frontu. Město muselo řešit způsob, jak po Praze převážet zesnulé. Největší problém byl převoz zemřelých vojáků z vojenských nemocnic na území města.

Tramvaje v té době zajišťovaly pro město i řadu dalších služeb, jako byly přeprava uhlí, svoz odpadu či rozvoz potravin. Bylo rozhodnuto, že původně běžný motorový vůz č. 152, který Elektrické podniky zakoupily v roce 1900, bude přestavěn pro pohřební účely.

Když bylo rozhodnuto o zbudování nových městských hřbitovů v Ďáblicích a Hostivaři, začaly v roce 1912 Elektrické podniky královského hlavního města Prahy studovat možnost přepravy pohřbů elektrickými tramvajemi. Elektrické podniky se inspirovaly především v italském Miláně. Protože tamní nový hřbitov – Cimitero Maggiore – byl od původního vzdálen asi 7 kilometrů, ukázalo se jako nezbytné zajistit k němu i potřebné dopravní spojení pro nebožtíky i pozůstalé.

V té době pochopitelně byly jediným kapacitním dopravním prostředkem tramvaje. Kromě přepravy smutečních hostů však milánská městská správa zavedla i tramvajovou přepravu samotných zesnulých. Jednou pohřební tramvají bylo možné odsloužit dva pohřby současně: vůz byl rozdělen na dvě oddělení, v každém bylo místo pro 8 truchlících a zesnulého a vrchní prostor pro uložení květin a věnců. V tomto voze bylo i kupé pro duchovního. V roce 1913 bylo v Miláně již třináct pohřebních vozů. Tramvajové koleje vedly až dovnitř hřbitova. Podobně zavedlo pohřební tramvajovou dopravu i francouzské město Vincennes u Paříže.

Pražské Elektrické podniky vybraly pro první etapu osm lokalit v různých částech města. Než byl celý projekt připraven, vypukla první světová válka a prozatím pražskými ulicemi jezdilo od září 1914 osmnáct tramvají sanitních, rozvážejících raněné frontové vojáky z nádraží do nemocnic.

Přesto se Praha pohřební tramvaje dočkala. Nedostatek koní přiměl pražské vojenské velitelství, aby se v srpnu 1917 obrátilo na Elektrické podniky se žádostí o pomoc při převozu kupících se zemřelých vojáků z vojenských nemocnic na hřbitovy.

Po nezbytných přípravách se v pondělí 22. října 1917 ve tři hodiny odpoledne Prahou rozjela poprvé pohřební tramvaj. Byl to motorový vůz číslo 152 upravený pro převoz rakví. „Zkušební jízda provedena byla tím způsobem, že ve zmíněném pohřebním voze byly od c. a k. posádkové nemocnice čís. 11 na Karlově náměstí dopraveny dvě rakve s mrtvolami vojenských osob, jednak na hřbitovy Olšanské, jednak na hřbitovy Vinohradské,“ psala Správní rada Elektrických podniků v informaci pro vojenské velitelství.

Spodek vozu a elektrická výzbroj se nezměnily, vozová skříň byla rozdělena podélně na dvě oddělení, do kterých se ukládaly čtyři rakve. Rakve se připevňovaly řemeny na výsuvné desky. Přístup do tohoto prostoru byl možný po odklopení spodní části bočnice vozu.

Vůz obdržel černý nátěr s ozdobnými linkami. Místo čísla linky byl ve střešní svítilně kříž. Nakládání a skládání rakví zajišťoval vojenský personál. Pohřební tramvaj, které se říkalo Černá Máry, jezdila k pražským hřbitovům až do 17. června 1919. Za tu dobu přepravila 1 042 mrtvých vojáků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nová tajemství Prahy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.