Marie zvaná Panna, tři králové a Kráska

Rozmarný apokryf o tom, jak to možná bylo. Anebo nebylo?

Miroslav Stoniš

© Miroslav Stoniš, 2012

Obálka © Miloš Polášek, 2012

Vydal Mgr. Radim Polášek, Vydavatelství En Face

www.enface.cz

ISBN 978-80-87264-28-7 (ePub)

ISBN 978-80-87264-29-4 (mobi)

MILOSTIPLNÁ

Anděl krmící malé děvčátko jako hrdličku?

Marie, ta panna sotva odrostlá dětskému věku, běží o překot úzkými zastíněnými nazaretskými uličkami sevřenými nízkými domy s terasovitými střechami, sotva popadá dech a pod jejíma bosýma nohama víří prach, zachytávaje se lemu její košile, jež jí sahá až po kotníky.

Později, až mnohem později se bude po světě vyprávět, že dívku nevychovávali její rodiče Joachim a Anna, nýbrž že od svých tří do dvanácti let vyrůstala v jeruzalémském chrámu, kde ji po všechen ten čas jako hrdličku krmil anděl, jenž k ní přilétal v oblaku zářivého světla.

Bezpochyby je to krásný lyrický obrázek, avšak Joachimovi a Anně by se sotva líbil. Cožpak by se mohli zachovat jako krkavčí rodiče a vzdát se svého jediného dítěte? Vždyť svou dcerušku Marii milovali nadevšechno na světě!

A teprve prý až přišel její čas, pokračuje vyprávění, kněží jeruzalémského chrámu jí vybrali za manžela hodného muže, postaršího vdovce Josefa.

To by se zase sotva líbilo Marii a přišlo by jí to k smíchu, neboť Josef, do něhož se tak prudce zamilovala, až se jí z přívalu lásky dělaly mžitky před očima a podlamovala kolena, byl všechno jen ne postarší vdovec.

A my nepochybíme, řekneme-li hned teď, že též Josefovi se při pohledu na dívenku Marii dělaly mžitky před očima a podlamovala se mu kolena.

Bezstarostné a veselé dětství bosonohé Marie

Kdepak jeruzalémský chrám! Přidržme se raději pravdy. Marie vyrůstala v domku na nazaretském předměstí a ničím se nelišila od ostatních tamějších děti. Hrávala si s hadrovými panenkami, po dešti plácala z bláta pajduláky, skotačila a se smíchem běhávala za motýly, již se jí klikatě míhali před očima.

Nerada se česala a umývala se, jen když na to maminka dohlédla. Po celý den nezavřela pusu a byla samý smích. Často mívala ukopnutý palec, jelikož vždycky běhávala bosky, a pod nehty se jí držela hlína.

Protože byla nadmíru zvědavá, ráda lehávala na střeše a dívala se s palcem v puse dolů do uličky na přecházející a zastavující se lidi. Někdy dokonce slyšela, co si povídají! To pak každé zaslechnuté slovo převracela v hlavě, nejvíce však ta, jímž nerozuměla.

Kdyby ji maminka nebyla zavolala, zůstala by na střeše snad až do večera.

Byť vyrůstala v chudobě, její dětství bylo bezstarostné, veselé a nevinné.

Jen co trochu odrostla dětskému věku, maminka Anna ji přidržela při domácích pracích a vedla ji kšití, praní a vaření.

Otec Joachim ji naučil několik modliteb, jež si zapamatovala slovo od slova, byť jim příliš nerozuměla; a nadto si myslela, že by bylo mnohem lepší, kdyby se svou modlitbičkou mohla přijít až k Hospodinovi, zatahat ho za jeho roucho a zeptat se ho na něco i mimo svou naučenou modlitbičku.

Tomu se Joachim jen smál, ty naše malá, cožpak nevíš, že Hospodin je neviditelný?

„Ale i když on sám je neviditelný, tatínku, tak tebe, maminku a mě vidí?“ starala se.

„Všechny nás vidí, jednoho každého člověka, a protože je nejenom neviditelný, ale i vševědoucí a všemocný, nikdo před nemůže mít žádné tajemství.“

„A kdybych se schovala pod stůl, také mě uvidí?“

„I v hluboké jeskyni by tě viděl,“ odvětil jí. „Neboť panuje nad veškerým světem a bez jeho vůle nikomu nespadne ani vlas z hlavy a ani motýl nemávne křídly.“

A jelikož jí pak ještě řekl, že kdo hřeší, nedojde spasení, děvenka Marie si slíbila, že se všech hříchů vystříhá; avšak jiná věc je, že dobře nevěděla, co slovo spasení znamená. Když ovce spasou louku, pak je louka spasená?

Bledě modrý dívčí stín v bílém kameni

Panna proběhla poslední příčnou uličkou, kde ji dostihlo nízké ranní slunce, jež vtisklo bledě modrý stín její štíhlé postavy do bílého zdiva.

Marie již vběhla na dvorek před tesařskou dílnou, avšak její stín stále ještě v opoždění prodléval v kamenných kvádrech zdiva, což byl sice poněkud nevšední, nikoli však nepochopitelný úkaz. Co je na tom podivného, že bílé kameny podlehly lyrické nápovědě dívčina těla a podržely si jeho otisk déle, nežli je obvyklé? Nic, zhola nic!

Neboť i kámen, jejž máme za něco netečného, se probudí k životu a ustrne nad takovou krásou, nad takovou jitřní svěžestí a nad něžným půvabem, jímž byla Marie obdařena.

„Josefe!“

A teprve po tomto zvolání bledě modrý dívčí stín z bílého kamene vymizel. Věčná škoda! S jakým vzrušením a pohnutím mysli bychom si Mariin stín prohlíželi, kdyby byl zůstal v kameni otištěn až do dnešních dnů…

Jenže koho z nás by napadlo, že je to zachovalý Mariin stín a že je to otisk těla dívky, již budeme jednou nazývat Pannou?

Schoulit se v ženichově náručí!

Vpadla do otevřených dveří dílny, v níž se s hoblíkem v ruce skláněl nad dlouhým trámem její ženich, žel zatím pouze budoucí a dokonce nepříliš jistý ženich, ježto svatba ještě nebyla domluvena a bůhví, zdali kdy domluvena bude.

Josef měl na sobě volnou vyryšavělou halenu, pod níž se mu zřetelně rýsovaly napínající se svaly, apod nohy mu padaly dlouhé hobliny.

Když zaslechl lehké dívčí kroky, ohlédl se a v šeru se v úsměvu zablýskly jeho zuby.

„Běžím za tebou přes půl Nazaretu, dechu již nemohu popadnout a kolena se mi podlamují...!“

Jak ráda by svého ženicha (ano, v jejích očích to již byl její neodvolatelný ženich a budoucí muž!) objala a schoulila se v jeho náručí! Avšak neodvážila se toho, jelikož se bála, že by se mu taková důvěrnost jako velice předčasná nic nelíbila.

A kdyby je v objetí spatřil jeho otec tesař Jakub, to by hned byl oheň na střeše! Na její hlavu by se snesl příval hněvivých slov a musela by si vyslechnout všechna podobenství ze Zákona, jež se dotýkají cudnosti.

A nebylo by to poprvé! Již několikrát musela přetrpět takové kázání, aniž věděla, čím si je zasloužila, a snést pohled Jakubových očí, v nichž se zračila nelibost, ba hněv a odmítání.

Marie, zadýchaná i nezadýchaná

Protože ji však Josefova mužná postava až neodolatelně přitahovala, živě k němu přiskočila a do svých dlouhých štíhlých prstů, jež s velikou láskou budou jednou na oltářních obrazech zachytávat gotičtí malíři, vzala aspoň jeho dlaň a pozvedla ji ke své tváři.

„Tak ráda čichám k tvým rukám, Jozífku!“ usmála se. „Hezky voní dřevem a pryskyřicí… A hobliny máš i ve vlasech, ty můj tesaři! To je cedrové dřevo?“ otázala se.

„Goferové,“ odvětil.

Zalíbeně a zálibně si prohlížel svou nevěstu (ano, v jeho očích to již byla jeho neodvolatelná nevěsta abudoucí žena!) od hlavy až k patě, nejdéle utkvívaje pohledem na jejích zadýchaných ňadrech, jež jí vzdouvala košili.

Už aby nadešel ten čas, říkal si, kdy Marie ulehne do mého svatebního lože! Hned se však opravil – do našeho svatebního lože…

„Když takhle nemůžeš popadnout dech, jsi moc, moc hezká, Mařenko. Ale rozumí se,“ rychle dodal, „že jsi hezká i nezadýchaná. Vlastně jsi hezká pořád, zadýchaná i nezadýchaná. Ale zadýchaná přece jenom –“

Tesař se zaplétal se do svých slov a upadal do rozpaků; nebyl příliš výmluvný a dobře to věděl. To modrooká Marie, jíž z hlavy až do půli zad padal těžký snop černočerných vlasů, měla lepší vyřídilku a slova jí ze rtů plynula snad sama. A nadto každé to její slovo se ozývalo cinkotem zvonků.

„A v obličeji máš dnes takové zvláštní světlo, Mařenko! Celá jsi taková… no taková nějaká rozzářená. Připadáš mi dočista jako vyměněná.“

„Ale jdi, kdo by mne vyměnil?“ zasmála se. „Jsem to stále já, Josefe, tvoje Marie. I když,“ dodala váhavě, ne-li nejistě, „najednou jsem možná opravdu trošku jiná.“

„Nikdy ses ještě u nás neukázala tak časně ráno. Máš něco na srdci, ty můj voňavý kvítečku, ty jablíčko červené?“

Ještě chtěl dodat – a ty lilie bělostná, avšak to již spolkl. Poněkud se styděl, ježto měl za to, že taková něžná slova se k muži ani nehodí, avšak nemohl si pomoci: kdykoliv stála jeho budoucí nevěsta tak blízko u něho, slova mu sama sládla na jazyku a voněla lučním medem.

Zdrávas, milosti plná, požehnaná ty mezi ženami

„Zdál se mi v noci podivný sen, ale možná, že to ani nebyl sen,“ odvětila na jeho otázku a v bezmoci rozhodila ruce. „Ne, nebyl to sen,“ ujistila se.

Sebrala mu z vlasů několik goferových hoblin, dlouhých a stočených jako skořápky mořských mlžů, a vetkla si je do vlasů co ozdobu, jelikož po dětském způsobu věřila, že právě tyto hobliny ji napevno spojují s jejím ženichem již před svatbou.

A že Josef ještě není její ženich a možná nikdy nebude? To si v nejmenším nepřipouštěla, řekněme si to znovu, protože kdyby měla přijít o Josefa, to by bylo totéž, jako kdyby se jí mělo zastavit srdce.

Goferové skořápky v černotě Mariiných vlasů přímo zářily svou bělostí! Nosila kdy která žena ve svém účesu skvostnější šperk? Žel středověcí malíři neměli o tomto zvláštním šperku v jejích vlasech sebemenší povědomí. Jak by také mohli! Vždyť ani ta sebemenší zmínka o hoblinách padající zpod Josefova hoblíku se nikde nedochovala.

„A v tom snu, co ani nebyl sen, mne navštívil… jen si to představ, Jozífku, v tom snu mne navštívil anděl Páně jménem Gabriel.“

A znovu rozhodila v náznaku bezmoci ruce a upírajíc oči do Josefovy tváře, řekla a její slova byla taková:,

„Já jsem z toho dočista vedle!“

„Anděl? A tebe? Ale proč by zrovna tebe… a hned archanděl Gabriel?“

„Už je to tak, Jozífku.. A pozdravil mne a řekl, teď dobře poslouchej: Zdrávas, milosti plná, Pán Bůh s tebou, požehnaná ty mezi ženami.“

„Proč by měl archanděl, a zrovna tebe, Mařenko,“ opakoval v rozpacích Josef, „to se mi nějak nezdá…“

Přejel po dřevě hoblíkem a díval se, jak se pod ním kroutí hoblina. Nedůvěřivě zavrtěl hlavou a znovu pohlédl na Mariina již nezadýchaná hrotitá ňadra.

„Proč by… a proč hned milosti plná a požehnaná ty mezi ženami? Jak to, mezi ženami? Mařenko, nebudeš dříve ženou, dokud se mnou neulehneš do manželské postele. Ať to v hlavě převracím jak chci, ničemu z toho nerozumím. Bláznivý, nanejvýš bláznivý sen se ti zdál!“

Anebo Marie už není panna?

Avšak nejen že tomu nerozuměl, navíc se mu to nic nelíbilo a měl takový sen zrozený v nevinné dívčí hlavě za nevhodný a nepřípadný.

„Jsi přece panna, Mařenko, a ženou se staneš teprve, abych to připomenul znovu, až ulehneš ke mně do našeho svatebního lože, což jak věřím, již bude brzy,“ pravil nepříliš jistě.

„Zítra aby to již bylo!“ zvolala, zapomínajíc na svou obvyklou zdrženlivost.

Její zvolání považoval Josef, a po právu, za upřímné vyjádření její touhy splynout s ním v jedno tělo a potěšilo ho to.

„Ale Jozífku, tak ten anděl Páně,“ hned pokračovala a slova se jí sama hrnula z úst. „Také mně to nejde na rozum, proč by zrovna ke mně… a zrovna anděl Páně!“

Zhluboka vydechla, hledajíc u svého ženicha pomoc a vysvětlení. Potom k němu přistoupila blíže a položila dlaň na jeho ruku, v níž držel hoblík.

„Prý jsem nalezla milost u Boha, řekl mi onen anděl a jeho slova mi ještě teď zvučí v uších,“ pokračovala a její slova byla taková: „Ale hlavně, Josefe, a teď našpicuj uši, protože mi ještě řekl: Aj, porodíš syna, a nazveš jméno jeho Ježíš. Ten bude veliký, a syn Nejvyššího slouti bude. A ještě pokračoval, a tomu jsem již vůbec, ale vůbec nerozuměla, že království jeho nebude konce.“

„No tak počkej, počkej, teď už tomu ani já jaksi, ale ani v nejmenším… porodíš syna? Ty? Vždyť jsi ještě panna! Panna! Nebo,“ zaváhal a popojel hoblíkem jen tak naprázdno až na konec trámu, „nebo snad ne?!“

Jaký div, že se zachmuřil! Jeho jindy tak bezelstné tmavě modré oči se zúžily.

Ano, též on, stejně jako Marie, hleděl na svět modrýma očima. Že je to neobvyklé a podivuhodné, aby černovlasá žena a černovlasý muž pohlíželi na svět seversky modrýma očima? Co na tom, vždyť celý jejich život bude nadevše úžasný a podivuhodně šťastný! Ale abychom nepřeháněli, raději se přidržme pravdy – přijde chvíle, kdy Mariin život se zlomí a nebude ani úžasný, ani podivuhodně šťastný, nýbrž tragický, a kdy a její srdce až po okraj naplní bolestí.

Josef udeřil hoblíkem o trám a dobře vyzrálé dřevo zazvonilo.

„Marie!“ pravil varovně.

„Ale ty můj tesaři, to víš, že jsem panna, jakpak by ne. Mužská ruka se mne dosud nedotkla. Jenže anděl Páně Gabriel mi vyjevil, víš v tom snu, co nebyl sen, že Duch svatý sestoupí do mne.“

Přejela si dlaněmi po plátně svých šatů, ale ona to vlastně byla košile, od prsů až ke klínu a její slova byla taková:

„A já panna že porodím, pravil mi. Porodím syna božího. No co na to říkáš, jsi z toho aspoň trošičku moudrý?“

„Nejsem,“ přiznal. „Nejsem! Jak bych mohl? Že porodíš, a rovnou syna božího, k tomu všemu jako panna, Mařenko, ale to přece…?“

Přiložil dlaně k očím a zakryl v nich celou tvář, ježto se ho zmocňovalo zoufalství.

Anděl byl světlem oděný

Marie stála proti dveřím a slunce, nízkými paprsky dopadajíc do dvorku, ji uchvacovalo do své záře, v níž celá zezlátla, jen tvář měla bělostnou s lehkým olivovým nádechem.

Josef odklonil dlaně z očí a pohlédl na tu líbeznou a tolik něžnou dívku, jež se měla stát jeho ženou. Akterá se jí také stane, byť by se měl vší silou vzepřít otci!

Jenže je tady ta věc se synem božím.

Nic takového, říkal si, archanděl není než potrhaný cár snu, který zastřel Marii oči.

„Víš, Mařenko,“ pokračoval po chvíli s přibývající jistotou, že se nemýlí, „sen je sen, je to pouhý noční vánek, jenž nic neváží, ale teprve až ulehneš do našeho svatebního lože a já tě té první noci k sobě přivinu a připoutám co ženu, tak teprve potom –“

„Byl to sen, pouhý vánek jak říkáš, já to přece vím, ale najednou ti nějak… stále toho anděla Páně vidím, i teď ho mám před očima… celý byl světlem oděný… Takový živý sen snad ani nemůže přijít jenom tak zničehožnic. Bez Hospodinovy vůle člověkovi ani vlásek z hlavy nespadne a ani motýl křídly nemávne, opakovala Joachimova slova. „Jozífku, neustále mi něco napovídá, že ten nádherný a tuze velebný anděl se mi nezdál a vskutku mi zvěstoval, že já panna porodím syna božího.“

„Ale no tak!“ přerušil ji.

Počala se ho zmocňovat zlost, třebaže se jí bránil. Ještě nikdy se na Marii ani v nejmenším nerozhněval. Vždy byla milá, přívětivá a celá k zulíbání, přesto ji ještě samozřejmě nikdy nepolíbil, leda na čelo. Ten zázrak prvního milostného polibku je čeká až o svatební noci!

„Pusť to z hlavy.“

„To se ti řekne, Jozífku, pusť to z hlavy, pusť to z hlavy. Ale jak, když mám ten sen stále před očima? A co ti mám povídat, teď ráno je ještě mnohem živější než v noci.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by snad Duch svatý s některou ženou, no víš, že by s ní tohle… a vůbec, kdo to je ten Duch svatý?!“

A Josef v bezmoci, jež ho již celého prostupovala, se na Marii div neutrhl a zeptal se jí:

„Hospodina si dovedu představit, vyvedl náš lid pod Mojžíšovou pastýřskou holí z egyptského zajetí až sem do země nám zaslíbené, ale Duch svatý? Kdo je to?!“

„Jozífku, to já ti vysvětlit neumím,“ odvětila, leč nezdálo se, že by ji ta nevědomost trápila.

Pohodila ramenem a jak ukročila do strany blíže k Josefovi, sluneční záře, která po jejím těle splývala jako zlaté roucho, pohasla.

Nedotýkat se Marie, to je tak těžké!

„Jak bys mohla porodit z Ducha svatého, ty?“ lámal si nad tím hlavu, jakkoli věděl, že se sotva k něčemu dobere. „To bych si potom nejspíš musel myslet, protože nic jiného by mi ani nezbývalo, že už –“

„Že už nejsem panna?“

Marie užasla, že jí její ženich, jenž ke všemu ještě ani není jejím ženichem, tak málo věří.

Snad je dokonce ochoten ji zatratit! Zatratit, odstrčit ji od sebe a najít si jinou, třeba tu Rebeku ze sousedství, která po něm, dobře si toho všimla, nestydatě hází očkem, jako by nevěděla, že se to nesluší, házet očkem po mládenci, zvláště po takovém, jenž si už vybral nevěstu.

„Že již nejsem panna, to si myslíš?“ musela opakovat.

„Že už nejsi panna.“

Nezbývalo mu, než s těžkým srdcem přisvědčit. Ajen ta čtyři slova vyřkl, hned nato ucítil pod jazykem chuť pelyňku, jež mu rázem hořce zaplnila ústa.

„A že jsi už poznala jiného muže.“

Avšak to již dodal proti své vůli, přičemž nenacházel dosti odvahy, aby Mařence, té dívce k zulíbání a lilii bělostné, pohlédl do tváře.

„Josefe!“

Marie vykřikla, v náhlém zoufalství se jí zadrhl hlas a v očích se jí zatřpytily prudké slzy.

„Ani malíčkem se mne žádný cizí muž nedotkl! Ani malíčkem, Jozífku! Hanbou bych se musela propadnout, kdybych… ani tobě jsem přece nikdy nedovolila, abys na mne před svatbou sahal, a že jsi už kolikrát chtěl!“ neváhala mu to vyčítavě připomenout.

„Chtěl.“

Přiznal to, neboť nic jiného mu ani nezbývalo, astále se díval stranou.

„A jak moc jsem chtěl na tebe sahat a dotýkat se tě, celičké se tě dotýkat!“ řekl, ale to už se díval Marii do tváře. „Ale sáhl jsem někdy na tebe?“

„Vždyť povídám, že jsem ti to nikdy nedovolila.“

„Ani na prsa jsem ti nikdy… ani na zadýchaná, ani na ta nezadýchaná… Je to moc těžké, Mařenko, nesahat na tebe. Proto tak chci, abychom se už vzali! Vždyť už je to k nevydržení! Ale otec pořád, že prý je ještě dost času, a ty teď ještě ke všemu přijdeš s tím, že nějaký Duch svatý…“

„Na to není nikdy dost času,“ přerušila ho, „abych už byla tvoje. Proč to otci neřekneš?“

„Opakuji mu to každý den! Ale on je jako hluchý.“

O sahání na prsa anděl Páně nic neví

Avšak potom se Josef vrátil k tomu, co Marii vyčítal před chvilkou, a znepokojeně řekl:

„Já ještě nikdy, ale teď najednou by ti měl na prsa sahat, ať už je to kdo chce, ten Duch svatý… A já že bych měl něco takového připustit?“

„Ale Jozífku! O sahání na prsa anděl Páně Gabriel nic neříkal. Jenom mi vyjevil, že –“

„Jenom že porodíš syna božího. Ale když se tě Duch svatý ani nedotkne, no tak jak…“

„Ale to já přece nevím, jak. Ale anděl Páně Gabriel mi zvěstoval, že já panna porodím syna božího. Slyšíš? Že já panna porodím. Panna! Podle toho bych řekla, že se mě Duch svatý ani nedotkne.“

„Nedotkne. Jenom do tebe sestoupí! To bych rád věděl,“ dodal napůl znepokojeně, napůl zlostně, „jak do tebe sestoupí. Jak?! Celé je to nějak proti zdravému rozumu.“

„To bych řekla!“ souhlasila Marie. „Proti zdravému rozumu. Jenomže… víš, Jozífku, Hospodin je všemocný.“

Touha po vzájemných dotecích

Josef Marii náhle uchopil za obě ruce a tak prudce ji přitáhl k sobě, že na krátký okamžik mu ležela v náručí. Kdo se toho doteku těla o tělo ulekl více, Marie, anebo Josef?

Ulekli se oba stejnou měrou a poplašeně vydechli, neboť se jich v tu chvíli zmocnilo silné vzrušení. AJosefovi se z toho doteku až zatočila hlava.

A Marii, té plaché a tuze cudné dívce, se z toho tak nečekaného přiblížení Josefova těla až zatmělo před očima.

„Ale vždyť já neříkám, že bys… věřím ti více než sobě, Mařenko, sedm a sedmdesátkrát věřím, že jsi čistá panna, ani ta nejmenší pochybnost se mě nedrží.“

„Ale vždyť jsi zrovna řekl, že již nejsem –“

„To mi jen tak něco z pusy ulítlo,“ pravil omluvně. „Nevím, co mě to najednou popadlo, ale když jsi začala o tom, že se ti zdají takové… víš, takové podle mne až moc nemravné sny –“

Stále držel Marii za ruce, dívaje se jí zblízka do očí, leč teď již stáli půl kroku od sebe a to vzrušivé kouzlo doteku těla o tělo bylo pryč.

Opravdu bylo pryč?

Řekněme si hned teď, abychom pravdě nenatrhli kabát, že ta jejich touha po vzájemném přiblížení a po milostných dotecích nepomine nikdy.

„Muže jsi dosud nepoznala, ale ano, já o tom přece nepochybuji, Mařenko. Už ani stínem myšlenky o tom nepochybuji!“

Vzpamatovával se ze své nedůvěry, za niž se již styděl, avšak pelyňkovou pachuť pod jazykem cítil stále.

Milostné vyznání

„Nikdo se tě nikdy ani malíčkem nedotkl, jak bych mohl o tobě pochybovat, o nevěstě, která je sladká jako právě utržené datle, svěží jako studánka studené vody a hebká jako voňavý větřík vanoucí z libánských hor …“

Přepadl ho ostych za to až příliš zjihlé vyznání a znovu si připomněl, že taková slova jsou nevhodná pro dospělého muže, a tak se v rozpacích chopil pily, ježto nejjistěji se cítil právě s pilou, sekerou nebo s hoblíkem v ruce.

Její zuby se zakusovaly do trámu a na podlahu z udusané hlíny se snášely hrubé piliny. Marie se zhluboka nadechla jejich goferové vůně, jež jí naplnila hlavu, a se zalíbením pozorovala muže před sebou, jehož tělo přitom, jak tahal pilu, vyzařovalo sílu, takovou tu nanejvýš přitažlivou mužskou sílu; znovu se jí zmocnila touha přitisknout se k němu, k tomu silnému mladému muži vonícímu dřevem i pryskyřicí a vychutnat slast ze vzájemných doteků.

A pila při každém pohybu tam a zpět výsměšně opakovala, zařezávajíc se Josefovi do hlavy, Duch svatý, Duch svatý, Duch svatý… a stále dokola.

Kdo je Duch svatý!

„Ale když ono je to všechno, Mařenko, všechno je to takové… vždyť řekni sama, už jsi někdy slyšela, že by kdy která žena z Nazaretu, ke všemu ještě panna, porodila z Ducha svatého? Z Ducha svatého! Pověz, už jsi to někdy slyšela?“

Pila se v půli cesty zastavila a umlkla.

„Neslyšela.“

„A kdo to vlastně je, ten Duch svatý?“ vrátil se ke svým pochybnostem. „Já to nevím, Mařenko, ale ty také ne.“

„Jak já bych to mohla vědět, Josefe?“ usmála se ve své nevinnosti.

Nepřestajně mu to vrtalo hlavou a už nemohl pochybovat, že ještě nikdy na nikoho tak nežárlil, jako právě na toho podivného Ducha svatého, jenž ho chce předběhnout, zmocnit se jeho nevěsty, přebrat mu ji a proměnit ji v ženu dříve, nežli se to podaří jemu.

Duch svatý si tě vezme do svého lože?

„Ach Josefe, Josefe, Josefe, ty můj Jozífku, já mám ještě jednu starost, a to velikou, až moc velikou. Kdybys ty jen věděl… ani nevím, jak ti to mám říct.“

Povzdechla a jak mnula mezi prsty hobliny, lámala je a dřevo jí vonělo v dlaních a tiše praskalo.

„Anděl Páně Gabriel se ti zjevil, navíc se staneš milenkou Ducha svatého, a ke všemu ještě jako panna porodíš syna božího… a to není všechno? Ještě s něčím jsi za mnou přiběhla?“

„Ale Josefe, jakoupak milenkou Ducha svatého! Co tě to napadá! To jako že za ním budu běhat nebo tak něco? Podle anděla Páně Gabriela, pokud jsem mu dobře rozuměla, do mě sestoupí, ale vždyť jsem ti to už řekla… já tedy nevím jak, ale sestoupí do mě Duch svatý… a tím by to mělo podle mého rozumu jednou provždy skončit.“

„Vezme si tě na jednu noc do svého lože, takhle to myslíš? A tím by to mělo skončit. Ale vždyť ty mi budeš nevěrná! Mařenko, uvažuješ jako dítě, které nic neví, jak to chodí mezi mužem a ženou.“

„Co bych nevěděla, už přece nejsem malá!“ odvětila dotčeně, ne-li nazlobeně.

Anděl Páně nasadil Marii brouka do hlavy

„Ale já teď hlavně nevím, jak to anděl Páně myslel a jak si mám jeho slova vyložit, a právě proto mne trápí ta veliká, moc veliká starost.“

Marie se zhluboka nadechla a když promluvila, její slova byla taková:

„Budeš nešťastný, až ti povím, co mi straší vhlavě. Možná už mě ani nebudeš chtít a odeženeš mne od vašeho prahu a když mne potkáš na ulici, ani na mne nepohlédneš. A já nešťastná se tomu ani nebudu moci divit,“ a rozkmitala se jí víčka.

„Já že tě už nebudu chtít? Anděl Gabriel ti popletl hlavu, Mařenko. Brouka ti do ní nasadil! Jsi moje všechno nadevšechno, jakpak bych tě mohl vyhnat od našeho prahu, tebe, svou milou nevěstu.“

„Ale vždyť já ještě nejsem –“

„Já vím, ještě mou nevěstou nejsi, ale já od tebe neustoupím a otec nakonec ke svatbě přivolí. Bude muset přivolit a ty se staneš mou ženou! Vybral jsem si tě mezi všemi nazaretskými pannami, protože hned poprvé, když jsem na tebe pohlédl, najisto jsem věděl, že už nikdy nebudu chtít žádnou jinou.“

Marii ta slova natolik dojala, že se jí v očích opět zaleskly slzy, avšak zapřela je a jen tak lehce si přejela přes oči dlaní a vyslovila svou velikou obavu ajejí slova jí napůl vázla na rtech:

„Víš, říkám si, že jestliže mám porodit syna božího jako panna, uvažuj se mnou, Josefe, potom možná –“

„Když už jsi tady, Mařenko,“ přerušil ji, jen aby už z jejích úst neslyšel jediné slovo o Duchu svatém nebo o archandělovi Páně Gabrielovi, „pojď, nasnídáme se spolu, maminka upekla placky, cítíš tu vůni? Také otec tě rád uvidí u našeho stolu,“ dodal poněkud nejistě, „a ty vrátíš anděla Páně tam, kam patří – zpátky do svého zmateného snu. No tak pojď,“ a podal jí ruku.

„Josefe, potom možná,“ držela se svého, neboť si to nemohla nechat pro sebe „no tak uvažuj se mnou… jestliže syna božího porodím jako panna, nechce mi tím Bůh dát znamení, abych pannou zůstala? Pannou navždycky, jednou provždy a nadosmrti a navěky? A žádný muž aby se mne nikdy nedotkl?“

Hádat se s bohem, to přece nejde

Tesař Josef, ten silný a ztepilý mládenec, jenž nikdy nezapochyboval, že ta líbezná dívka z Joachimova domu bude jeho, teď užasl a chvíli nebyl schopen slova.

„To jako že bys byla i nebyla mou ženou? Marie! To nejde, buď budeš, anebo nebudeš mou ženou! Nic mezi tím. Až se ti opět zjeví anděl Páně, řekneš mu, že porodit Syna božího není nic pro tebe, ty že máš před svatbou s jedním tesařem, co se jmenuje Josef. A ať tam nahoře vyřídí, že chceš porodit syna jemu, tomu Josefovi! A syna božího, když Hospodin usoudil, že je ho tady na zemi zapotřebí, ať přivede na svět jiná panna, nějaká ošklivější, která nemůže splašit ženicha a bude vděčná i za toho Ducha svatého. A už vůbec mi nejde do hlavy, Mařenko, proč by to musela být zrovna panna? Duch svatý se spokojí leda s pannou a žádnou jinou nechce?“

„To já ti nevím, Jozífku, to chceš po mně trochu moc. Ale vím něco jiného, že bych nedokázala odporovat andělu, i kdybych hned chtěla. Vždyť je to posel samotného Hospodina! Víš, to se ti všechna slova v hrdle zadrhnou… to přece ani nejde, hádat se s andělem Páně a říkat mu ne!“ bránila se. „Dnes v noci jsem byla úplně bezvládná a nezmohla jsem se na slovíčko. Však také anděl Páně se mne ani na nic neptal a rovnou mě postavil před hotovou věc. Prostě mi vyjevil boží vůli a hotovo!“

Boží syn pouze z rodu krále Davida

„Já jsem jenom obyčejný tesař, ze svatých knih jsem toho mnoho nepochytil, tak proč bych zrovna já měl najednou vychovávat syna božího? A k dovršení všeho vydávat ho před lidmi za svého? A tebe se za celý život ani nedotknout a šetřit tvé panenství? Mařenko, vzpamatuj se, to bych přece ani při nejlepší vůli nedokázal! Ale co, proč se hněvám,“ zasmál se, avšak ten smích zazněl nakřáple, „vždyť anděl Páně Gabriel stejně všecko popletl anebo jsi mu špatně rozuměla.“

„Zdali špatně nebo dobře, Jozífku, to se uvidí, až mi zničehožnic začne růst břicho.“

„Abys porodila děťátko,“ udeřil Josef pěstí o trám, „o to se po svatbě postarám já, žádný Duch svatý. Já se o to postarám, já, jenom já! Tak,“ lehce postrčil Marii do ramene, „a teď se s námi nasnídáš, pojď. Ale o tom snu s andělem Páně jménem Gabriel před našimi raději ani slovo. Ani půl slova! Něco mi říká, že otci by to nešlo pod nos a že by měl tvůj sen za bezbožný. Víš, jak je prchlivý, hned by se na tebe zase rozhněval! A na mě vlastně také, že ti to trpím, takové bláznivé a necudné sny. Věří tomu, co je psáno, totiž že spasitel a syn boží vzejde z rodu Davidova.“

Nespletl se anděl Páně?

„Ale tuhle jsi mi vysvětloval, Jozífku,“ připomněla nu Marie s úsměvem, „dobře si to pamatuji, „že právě váš rod se táhne až ke králi Davidovi a možná až k Abrahamovi.“

„Tak vidíš!“

„Ale co mám vidět?“

Vetkl Marii, své líbezné nevěstě, do vlasů ještě jednu goferovou hoblinu a potom ji zdrsnělou dlaní pohladil po tváři, což ji vzrušilo stejně, jako když před chvilkou na sebe padli těly.

„Takže až porodíš syna, mého syna,“ zdůraznil, „mohl by to být boží syn z rodu krále Davida. Ale kdybys počala z Ducha svatého, Mařenko. k čemuž jak věřím nedojde, protože ty to Hospodinovi vymluvíš, zkrátka že s Duchem svatým nechceš nic mít mu po archandělovi vzkážeš –“

„Toho se já neodvážím, Jozífku. Hospodin je veliký a já jsem jenom zrnko prachu pod jeho podrážkou.“

„Jen hezky Hospodinovi vzkaž, archanděl Gabriel mu to jistě vyřídí, že máš-li porodit Syna božího z rodu Davidova,“ držel se pevně svého, „tak jedině se mnou, s tesařem Josefem.“

„Ale Jozífku, vždyť ty nevíš, co říkáš!“ rozesmála se. „Jak by ses ty, tesař, mohl stát otcem syna božího? Pověz, co je v tobě božského?“

„A co je božského v tobě,“ namítl, „že si tě Hospodin skrze Ducha svatého vyvolil za matku našeho Spasitele? Nic bych se nedivil, kdyby si tě anděl Páně spletl s jinou nazaretskou pannou, s tou opravdu vyvolenou. No, s pomocí boží bude třeba ten omyl napravit,“ dodal.

„Co by mělo být ve mně božského?“ zarazila se. „Ale to víš, že nic! A právě proto, Jozífku, jak jsem ti už řekla, jsem z toho celá vedle. Možná, že máš pravdu,“ pravila s nadějí, „když si myslíš, že si mne anděl Páně spletl s jinou. Takový hloupý omyl to byl, který se brzy vysvětlí. Ale na druhé straně zase – může se anděl Páně splést?“ zaváhala. „Splést se můžeme my chybující lidé, ale anděl?“

Marie tesaři Jakubovi ukáže, že má svou hlavu

Do dílny zhurta vešel tesař Jakub, Josefův otec. Byl pomenší postavy a nohy se mu zkřivily do O, nic to však neměnilo na tom, že to byl stále ještě silný muž, o čemž svědčila jeho sporá neshrbená postava a pevný zátylek.

Marie ho uctivě pozdravila a pouklonila se mu, avšak Jakub ji sjel nevlídným pohledem, aby jí dal najevo, že ji nevidí rád. Avšak nedosti na tom!

„Cožpak se to sluší,“ utrhl se na ni, „aby dívka běhala za mládencem? To ti otec s matkou neřekli? Pěkně tě vedou!“

„To neříkej, pane Jakube, neměl bys o našich mluvit zle, protože tatínek s maminkou… oba jsou na mě moc hodní a nevím, proč jste si vzal do hlavy, že mě nevychovali dobře,“ odvážila se namítnout, kčemuž musela sebrat všechnu svou odvahu. Nemohla přece nikomu dovolit, dokonce ani Josefovu otci ne, aby mluvil zle o jejích rodičích!

Natolik ji to rozrušilo, že se opět zadýchala, až se jí pod košili rozhýbala ňadra.

Josef si toho nemohl nevšimnou a Mariina oživlá košile se mu tuze zalíbila, leč otcova podmračená tvář, ta se mu naopak nelíbila, než by však něco řekl, raději mlčel.

Marie pak pohlédla tesaři Jakubovi do očí a ještě dodala a její slova byla taková:

„A starali se o mě, jak jen to šlo.“

Jakuba překvapilo, že se mu dívka postavila, aměl to za velice nevhodné, ježto to považoval za projev vzpurnosti, jež k ženám nepatří; ženy mají být mírné a poslušné jako ovce, jak již odedávna každý ví.

Znovu ho to utvrdilo v názoru, že kdyby Josefovi dovolil, aby přivedl Marii pod jejich střechu, stala by se v domě častou příčinou neklidu a rozmíšek.

Tesař Josef se nejmenuje Jozífek

„Máš sedět doma na zadku,“ pravil tesař Jakub poněkud hrubě, „a čekat, až se Josef někdy vpodvečer ukáže u vás, i když by udělal nejlépe,“ dodal nemilosrdně, „kdyby se vašemu domu raději zdaleka vyhnul. A vůbec, co jsi mu tak neodkladného chtěla, žes ho musela tak časně vidět?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marie zvaná Panna, tři králové a Kráska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.