Original edition © 2017 Coppenrath Verlag GmbH & Co. KG,

Hafenweg 30, 48155 Münster,

Germany. Original title: Fabelhafte Feline - Das Ponywunder

(ISBN 978-3-649-62137-9).

All rights reserved.

Translation © Vendula Haltufová, 2020

ISBN 978-80-242-6722-7

Kocouří sny

Paulo se uvelebil pod obrovským kaštanem, jehož rozložité větve skýtaly příjemný polostín. Vějíře listů se lenivě vlnily v mírném vánku. Ve vzduchu bylo cítit pozdní léto, teplé a jemné, s nepatrným nádechem podzimu.

Dům byl na dohled. Kamenné zdi chytaly poslední sluneční paprsky, nasávaly teplo, aby se připravily na podzimní sychravo a blížící se zimu. Nad vchodem se ochranitelsky skláněly obě lípy. V okolních záhonech uvadaly husté trsy modrých pomněnek. Některé byly jen vybledlé, bez někdejšího jasu, jiné už pomalu hnědly.

Paulo měl vlastně v úmyslu si jen chviličku odpočinout a trošku se prohřát na sluníčku. Jako chtěl dům odrážet chlad, tak chtěl Paulo odrazit hrozivé stíny uplynulé noci. Jenže pak se jeho oči utopily v překrásně kvetoucích trvalkách babího léta. Podívaná na sytou tmavě červenou, zlatavě žlutou, veselou oranžovou a chladivou kobaltovou modř ho až hřála u srdce. Takže se nejdřív ponořil do fantazírování, do hřejivého bezpečí potulných myšlenek. Nakonec doopravdy usnul a hned se mu začaly zdát sny. Jako obvykle se v nich objevovala Florentýna a pocit nesmírného štěstí, který zažíval den co den od okamžiku, kdy ji potkal. Od té doby, co se našli.

Do tohoto křehounkého pocitu protkaného vřelostí a kocouří spokojeností se však pořád vkrádalo jakési temné mrazení. Znepokojivé stíny dostávaly stále zřetelnější obrysy, až se zhmotnily v jeho soka z dávných časů.

Paulo dobře věděl, že se tyto časy vrátily. Hrom aby do toho. A tohle vědomí Paula pronásledovalo i ve spánku.

Začínaly mu cukat vousky a z hedvábných tlapek se draly špičaté drápky. Celé jeho tělo bylo našponované, v pozoru, připravené na všechno. Tušilo, že nepřítel tu někde je, ještě než Paulo prudce otevřel oči.

Tentokrát ho ale nevyplašil jeho nepřítel. V jednom jediném skoku se Paulo plynule přemístil z vyhřáté trávy na nejsilnější větev obrovitého kaštanu, kde se schoval mezi velké, ještě zpola zelené listy.

„Taková sprosťárna!“ ozvalo se hlasitě ze dvora. Hlas zněl naštvaně, hrozivě, jako by měl každou chvíli vybuchnout, a přesto v něm byl znát smutný podtón. Paulo nedokázal hned rozpoznat, komu patří. Byl tak cizí, tak zvláštně podbarvený: mísila se v něm vybledle žlutá, jedovatě zelená, odpudivě hnědá a taky tak trochu zranitelná porcelánově bílá barva.

Přitom Paulo vždycky věděl o všem, co se kde šustlo. Jeho dokonale vytříbeným smyslům neuniklo skoro nic. On, Paulo z Panamy, kocour nemalé velikosti či ocelot menšího vzrůstu, každopádně však zvíře s poněkud větší váhou, vždycky věděl, co se na statku Štístko děje.

Ale tenhle hlas… i když, hm… sakryš, přece jen mu byl nějak povědomý. Za vší tou zlostí, burácením a nadáváním zkrátka prosvítala bledě žlutá a porcelánově bílá. A takové zabarvení měl na statku Štístko hlas jediné osoby: tatínka Florentýny!

Nešlo o nikoho jiného než o doktora Fabiána Arenda, kterému Paulo tajně přezdíval zaříkávač zvířat a který vlastně ani netušil, jak moc mu jeho zvířecí pacienti důvěřují. Jak dobře a bezpečně se cítí v jeho rukou. Paulo by to tomuhle mírnému a rozvážnému muži, který jen zřídkakdy zvýšil hlas, natož aby se zlobil, mohl prozradit. Ale raději ne, on by pak možná přestal spoléhat na svou intuici.

O to teď však nešlo. Paulo tu myšlenku hned zapudil a znovu se ptal sám sebe, proč ten dobrák tak zuří. Levou packou opatrně poodhrnul listy a zpoza kaštanové houštiny vykouknul směrem ke dvorku.

Doktora nejspíš rozčílil ten letitý přívěs na koně – vypadal jako z jiné doby, chatrně a rozhrkaně. Pan Arend kolem něj poskakoval, jako by ho píchla vosa, a divoce při tom máchal rukama. Jindy tak klidný muž vrčel a řval jako medvěd.

To byla jedna věc, která Paula udivila. A taky ho zajímalo, jestli ten vetchý přívěs náhodou neskrývá ještě něco jiného než jen hřejivý vzduch pozdního léta…

„No tak se přece tolik nerozčiluj, Fabiáne,“ slyšel Paulo promluvit Florentýninu maminku. „Třeba byli majitelé v nouzi a nic lepšího je nenapadlo…“

Chlácholivě mu položila ruku na rameno. Ale nic nepomáhalo, tatínek byl zkrátka „neupokojitelný“, jak Paulo rád říkával.

„V nouzi? A to lidi opravňuje k tomu, aby nám tady toho chudáka jen tak odstavili?“

Ajaj, Paulo nebyl z téhle prapodivné konverzace zrovna moudrý. Vrrrrr… bylo načase všechno prozkoumat pěkně zblízka. Elegantně seskočil zpátky na hebkou trávu a jen o chlup při tom minul motýla hovícího si na květince. „Pardón!“ mňouknul za třepetálkem, který rozhořčeně vzlétl.

Potom se potichu vydal ke stavení. Přitisknul se na teplou fasádu a obratně se protáhnul mezi popínavými růžemi. A přestože měl naspěch, dopřál si to potěšení a na chvilinku se zastavil, aby nasál opojnou vůni růží v plném květu, kterou měl tak rád. Teprve poté se přiblížil skoro až k přívěsu.

„Nezkusíme ho opatrně vyndat?“ navrhovala právě maminka.

„Nejdřív musí zabrat lék,“ odpověděl tatínek. Jeho hlas byl o poznání průzračnější, jedovatá zelená se z něj téměř už vytratila. A drsná hnědá zněla skoro tak smířlivě jako chuť Florentýnčina oblíbeného kakaa. Paulo si na něm častokrát smlsnul, přestože to Florentýna neviděla ráda. Tvrdila o něm, že má faldy na krku a na bříšku. Takový nesmysl!

Pouze doktorovy tváře, ze kterých pomalu mizela rudá barva, připomínaly, že ještě před chvílí rozčileně poskakoval kolem přívěsu.

„Rozumím, dal jsi mu něco na uklidnění,“ kývla maminka, která se jako veterinární asistentka vyznala. Její muž však zavrtěl hlavou. Ústa se mu hořce stáhla. „On je klidný!“ A najednou to vypadalo, jako by ze sebe vypouštěl poslední zbytky vzteku – kapánek se scvrknul, jako když se jehlou píchne do nafouknutého balónku a udělá to sssssss… „Vitamíny, píchnul jsem mu jenom vitamíny. Něco na kuráž, aby měl sílu udržet se ještě aspoň chvilku na nohou. Obávám se ale, že víc pro něj stejně udělat nemůžu…“

Maminka odmítavě zavrtěla hlavou. „To neříkej, Fabiáne.“ Vzala ho za ruku, skoro jako malého chlapce, a přivinula ho k sobě. „Vzdávat se ti nesluší, můj milý!“ Paula zahřálo u srdce a pomyslel si: Mám to ale štěstí – nejen moje Florentýnka, ale i její rodiče jsou moc fajn.

„Sklopíme rampu a zkusíme ho vyložit,“ uzavřela Florentýnina maminka a povzbudivě se na manžela usmála. „A pokud to nezvládneme ve dvou, poprosíme o pomoc někoho ze sousedství. Pak to určitě půjde.“

Doktor konečně přikývl. Paulo už se bál, že jim bude muset pomoct on. Když se oba začali věnovat rampě, skočil na střechu přepravníku a vlezl dovnitř postranním okénkem, tak malým, že i veverka by měla co dělat, aby to zvládla. Musela by asi být pár dní bez oříšků, aby se tou škvírou protáhla. Paulo s tím samozřejmě neměl problém – i když možná musel pořádně zatáhnout břicho, aby se nezasekl, kdo ví. To teď, když Paulo spatřil tu hromádku neštěstí, opravdu nebylo důležité. Ubohé, nešťastné stvoření.

„Ty…,“ mňouknul Paulo.

Zvíře ztěžka zvedlo hlavu. Trvalo to celou věčnost. Najednou se Paulo díval do tmavě hnědých, bezvýrazných očí. Tak prázdných, tak netečných. Do očí, které mlčky vyprávěly trpký příběh.

Paula jen tak něco nerozhodilo. Koneckonců toho za posledních sto padesát let zažil víc než dost. (Nebo že by to už bylo dvě stě? Dávno je přestal počítat.)

Po celou tu dobu byl svědkem mnoha křivd, žalu a utrpení. Zlomených a znovu zahojených srdcí, zkrachovalých snů a nově spřádaných plánů… ale tak hluboký smutek v očích ještě neviděl nikdy.

Tohohle strakatého poníka život hrubě zklamal. Přitom by měl být hýčkán a milován nějakým dětským kamarádem a měl by se bezstarostně prohánět po pastvině.

„Co se s tebou stalo?“ zeptal se Paulo zastřeným hlasem.

„Copak to nevidíš?“ vydechl poník vyčerpaně. Paulo jen mlčky přikývnul.

Vtom na rampu vkročil doktor Arend a pomalu se blížil nahoru. Poník sebou trhnul. Téměř neznatelně, spíš uvnitř, ale s ohromným strachem. V jeho hubených, mírně křivých nožkách to povážlivě zacukalo.

„Už se nemusíš ničeho bát,“ zašeptal mu Paulo v rychlosti. „Všechno bude dobré. Oni jsou hodní. Věř mi… důvěřuj jim…“

Poníkovi se to moc nezdálo. „Jak si můžeš být tak jistý?“ odpověděl. Ale to už Paulo dávno zmizel v okénku. Rychle oběhl přívěs, kam právě vstoupila i Florentýnina maminka a postavila se vedle poníka.

Tedy spíš se k němu vmáčkla, protože v přepravníku bylo dost těsno. Opatrně ke zvířeti vztáhla ruku, jemně ho pohladila a promluvila na něj klidným hlasem.

„Nemusíš se bát, maličký. My ti nic neuděláme, chceme ti jen pomoct. Ale musíš nám to umožnit… Rozumíš?“

Jenže když se někdo bojí příliš dlouho a má k tomu dobré důvody, není pro něj snadné se strachu jednoduše zbavit tak rychle jako třeba kabátu, ze kterého člověk vyrostl.

Poník se bál. Strašně se třásl a těžce oddechoval.

„Zatraceně,“ ulevil si doktor potichu. „Ještě nám tu zkolabuje. Má slabý tep. Pojď dolů, Katrin, nebo tě přimáčkne ke zdi.“

Na to ovšem jeho žena neměla ani pomyšlení.

„Ne, já ho podepřu. Nenechám ho tady nahoře samotného.“

Doktor si ustaraně povzdychl, ale bylo mu jasné, že ji nepřemluví. Byla to koneckonců maminka Florentýny a stejně jako její dcera nikdy nic nevzdávala. Nikdy!

Avšak Paulo tušil, že ani silná vůle nemůže zabránit tomu, aby se ten strakatý poník brzy nesložil… Rychle proklouznul kolem maminky, která si toho ani nevšimla a celou svou pozornost věnovala zesláblému zvířeti. Poník byl tak vystrašený, že její konejšivý hlas skoro nevnímal. Její slova se mu míhala kolem uší jako vlaštovky na konci léta, když odlétají za teplem.

A nestačila k němu doputovat ani ta Paulova. Ani jedno jediné…

Spadlý z nebe

Čtvrtý den školy za sebou a Florentýna si dosud neměla nač stěžovat. Škola jako taková sice nebyla zrovna místem, kde by tak moc chtěla trávit svůj čas, ale místní škola celkem ušla. Většina učitelů byla milá, stejně jako skoro všichni její noví spolužáci – snad až na jednu dívku, která se jmenovala Katka a vždycky, když uviděla Toma, nemohla z něj spustit oči.

Florentýna se v těchhle věcech ještě moc nevyznala. Ale že Katka byla do Toma blázen, tak bilo do očí, až se cítila trošku trapně.

Přitom trapně by mělo být spíš Katce. Ne proto, že byla zamilovaná. Za to koneckonců nemohla, protože člověk se zamiluje od srdce, jak říkala Florentýnina maminka. A srdci neporučíš. Má totiž takříkajíc vlastní hlavu.

Florentýně spíš vadilo, jak teatrálně a hloupě se Katka chová. Sršely z ní hromy blesky, protože Tom trávil skoro všechen čas s Florentýnou. Nehnul se od ní, a dokonce si vždycky cestou do školy radši zašel, jen aby mohli jít spolu. A ze školy samozřejmě taky.

To se Katce nelíbilo, a proto na Florentýnu vrhala naštvané pohledy. I dnes, když se vydali na cestu domů a Tom se Týně lepil na paty jako cukrová vata na prsty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Báječná Florentýna 2: Záhadný poník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.