Přeložil:

JAN HLAVÁČ

Tijan: Bennett Mafia: Zakázaná láska

Vydání první

Copyright © 2019. BENNETT MAFIA by Tijan

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2346. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bennett Mafia vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Jan Hlaváč

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design by Tijan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1331-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1332-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Bennett

MAFIA

ZAKÁZANÁ LÁSKA

TUHLE KNÍŽKU VĚNUJI SVÝM ČTENÁŘŮM!

VZKAZ ČTENÁŘŮM

Pokud vím, Lakeshore Wharf neexistuje.

Tuto oblast jsem si vymyslela pro potřeby příběhu.

PROLOG

Před čtrnácti lety

Spolubydlící na internátu byla mafiánská princezna.

Ale to jsem zpočátku nevěděla. Prvních šest měsíců proběhlo bez problémů.

Když jsem poprvé vešla do našeho pokoje, všimla jsem si jejího ložního prádla, které vypadalo jako mrak, obklopený křišťálovým světlem, obrovského množství fotografií, které měla přilepené na zdi do tvaru srdce, a zarámovaného plátna s citátem napsaným třpytivým písmem, kde stálo: Pohádky se stávají.

To bylo jediné, nad čím jsem se pozastavila, protože já jsem nebyla tenhle typ holky.

Poslali mě do akademie Hillcrest tak trošičku proti mé vůli. Hádky mezi mými rodiči byly tehdy na vrcholu, a i když jsme bydleli ve velkém sídle a oni se drželi ve svém křídle, stejně jsem je neustále slyšela. Bylo těžké je neslyšet, když jsem se po nocích plížila do chodby vedle jejich pokoje a spala tam. Byla jsem jedináček a osamělá. Možná že ne všechny dvanáctileté děti mají tenhle pohled na věc, ale já ho měla.

Přestože jsem svou matku milovala, nenáviděla jsem bojiště, jímž se náš domov stal. V akademii Hillcrest mi ramena poklesla úlevou nad tím tichem.

V den, kdy jsem se nastěhovala, tam sice zněl křik, chichotání a hrála muzika a něčí máma okřikla malého kluka, který prosvištěl pod mýma nohama a běžel dál do chodby, ovšem nic z toho nebyl opravdový hluk. Nic z toho se nemohlo rovnat křiku, řevu a mlácení do zdi a určitě ne tomu poslednímu, co jsem slyšela před dvěma nocemi, tomu hrůzostrašnému výkřiku.

Dokonce jsem ani nebyla v té chodbě, když jsem to slyšela. Byla jsem ve svém křídle, protože už jsem rezignovala na pokusy být jim nablízku. V tu chvíli jsem se prudce posadila na posteli.

Po chvilce, kdy jsem neslyšela žádné další zvuky, jsem si za hlasitého tlukotu srdce zase lehla. Nijak mě nepřekvapilo, když mi následující den tátova asistentka oznámila, abych si začala balit. Jela jsem na internát.

Můj táta zmizel hned další den.

Máma celý den plakala ve svém pokoji.

Náš komorník Claude mi řekl, kdy mám být nachystaná k odjezdu, a teprve až když jsem stála ve dveřích a cítila všechny ty divné a nepříjemné motýly v břiše, přišla máma ke vchodu. Vypadala velice křehce.

Věděla jsem, že je hubená, ale pohled na ni ten den se mi vryl do paměti navždycky.

Šourala se dopředu, jako kdyby pro ni chůze byla bolestivá. Na sobě měla župan a pod ním noční košili. Chodidla jí byla sotva vidět zpod županu, ale když už vykoukla, spatřila jsem, že na nich má jako obvykle chlupaté bačkory. Byly její oblíbené. Nosila je, když byla po pedikúře, ale dnes měla také ručník okolo vlasů, který jí z poloviny zakrýval tvář. Ta část, již jsem mohla vidět, byla krásně upravená křišťálově růžovou rtěnkou a vyhlazená omlazovacím krémem. Oči jí zakrývaly sluneční brýle.

Když jsem ji uviděla, vykročila jsem ke Claudeovi. Nemyslela jsem to zle. Pohled na moji mámu ve slunečních brýlích nebyl nic neobvyklého a zvláštní nebylo ani to, že je nosila v domě, jenomže dneska jsem měla odjet a chtěla jsem vidět její oči, než opustím domov.

Nesundala je.

Poklekla přede mnou, zatímco jsem se už napůl schovávala za Claudem, a rozevřela náruč.

Rozběhla jsem se k ní a objala ji kolem krku. Bylo mi jedno, jak moc je hubená. Ovinula jsem kolem ní nohy a ona, stále na kolenou, mě chytila a držela. Rukou mě hladila po zádech a naklonila se, aby mi dala pusu na rameno.

„Miluju tě, sluníčko moje,“ zašeptala. „Bav se v té nové škole a najdi si kamarády.“ Pevně mě stiskla.

Claude si odkašlal a otevřel dveře.

Zdráhavě jsem se odtáhla a ona mě pustila.

Claude už moje zavazadla naložil do auta, ale do školy mě nevezl. Na cestu mi přidělili Janine, tátovu asistentku, která mi den předtím oznámila, že odjíždím. Neměla jsem pochybnosti o tom, že to ona pro mě všechno zařídila.

Když jsem vycházela ze dveří, ohlédla jsem se přes rameno.

Po matčině tváři stékala jediná slza.

To byl jeden z posledních okamžiků, kdy jsem ji viděla.

Kapitola 1

Současnost

„Chcípni, moucho!“

Střetla jsem se pohledem s černou mouchou. Nebo možná nestřetla, každopádně ta potvora seděla na kameni vedle mě. Čekala ji smrt.

Obtěžovala mě už hodinu. Byla jsem venku a snažila se uklidit dvůr, ale tahle zatracená bzučící věc mě přiváděla k šílenství.

Provokovala mě a vysmívala se mi. Pokaždé, když jsem máchla rukou, odletěla pryč. Byla moc rychlá, a když se zastavila na mém rameni, máchla jsem znovu přesně ve chvíli, kdy se dveře se síťkou proti hmyzu otevřely. Slyšela jsem jejich skřípot přes celý dvůr těsně předtím, než mi v rameni explodovala otupující bolest.

„Ri – ty ses praštila?“

Kurva. Kurva. Kurva.

Povzdechla jsem si, zatímco se mi chvěla kolena.

Praštila.

Máchla jsem kameny ve svých rukou a už cítila, jak mi stéká krev po rameni a ruce.

Ten létající sráč se mě snažil zabít tím, že mě přechytračí.

„Sakra.“

Dveře se zabouchly a já uslyšela Bladeova chodidla, jak cupitají dolů ze schodů a běží za mnou. Štěrk křupal pod jeho vahou a on vklouzl dovnitř za mnou. Kalhoty měl roztrhané, ale jak znám Bladea, bylo mu to jedno.

Na oblečení mu záleželo jen výjimečně. My byli rádi, že ho má alespoň na sobě, většinou.

„Kurva,“ řekl polohlasem. Velmi ohleduplně zkontroloval moji ránu opálenými a trochu umaštěnými prsty. Jeho tmavé oči jako by pronikaly mým ramenem, když si sedl na bobek a rukou si prohrábl dredy. „Co jsi to dělala?“

Nehodlala jsem přiznat, že mě přelstila moucha.

Když jsem pracovala na dvorku, Blade se většinou ani neukázal. Za ty roky, co s námi bydlel, spokojeně uklízel v domě. Obstarával většinu vaření, uklízení a mytí nádobí a nebylo vůbec neobvyklé, když jsme přišli domů z nákupů a našli ho oblečeného pouze do zástěry pokojské s prachovkou v ruce. Nic víc na sobě neměl.

Takže když mě vyšel ven hledat, nebylo to pro něj nic obvyklého.

„Co je to?“ Škubla jsem hlavou směrem k domu a poslouchala vyřvávající televizi.

Jeho znepokojené oči se zvedly k mým a po tváři mu přelétl úplně jiný výraz.

V hlavě se mi rozezněly poplašné zvonečky.

Z nás tří, co jsme bydleli v téhle malé chatě kousek od Calgary neboli Cowtownu, městu krav, jak jsme mu občas říkali, Blade nebyl ten, kdo by se strachoval. Rád se oddával marihuaně, nechával své vlasy ve formě utažených dredů a oblékal se jako dítě z šedesátých let do hnědé vesty, bez trička a s obarvenou kravatou okolo vlasů místo čelenky. Jen místo kalhot do zvonu nosil těsné roztřepené džíny a k nim klasické běžecké boty. Staral se o všechno kolem počítačů, a když jsme vešli dovnitř, nepřekvapilo mě, že přepojil zprávy, které chytal na svém počítači, na hlavní televizní obrazovku.

Ani mě nepřekvapilo, že jsou to zprávy z New Yorku.

„– mafiánská princezna už je pohřešována devětačtyřicet hodin.“

Po zádech mi přejel mráz.

Na obrazovce se objevila fotografie mojí dávné spolubydlící z internátu Brooke Bennettové společně s telefonním číslem pro případ, že by ji někdo nalezl.

Nalezl…

Jako že se ztratila?

Cítila jsem, jako kdyby mě někdo udeřil do hrudníku.

Brooke je pohřešovaná.

Omráčeně jsem nahmatala židli, abych si mohla sednout. Blade se přesunul ke mně.

„To je tvoje bývalá spolubydlící, že jo?“ Židle protestovala. Bladeova ruka opustila moji paži a jeho hlas se ozval z boku. „Ta, se kterou jsi bydlela v tý škole pro bohatý.“

Skoro jsem si odfrkla nad tou formulací, ale byla jsem stále jako omámená, a tak jsem jen přikývla.

Brooke. Bože.

Ve zprávách ukazovali fotky z jejích sociálních sítí, na kterých vypadala úžasně. Čtrnáct let. Nevím, proč mi zrovna tohle číslo vyskočilo v hlavě, ale přišlo mi správné. Od chvíle, co jsem ji viděla naposledy, uběhlo už tolik let, nebo jsme se před tou dobou poznaly? Jedno nebo druhé.

„Zbožňovala všechny holčičí věci,“ zamumlala jsem skoro pro sebe. Byla tak plná života.

Já ne. Když jsem vešla do pokoje, vypadala jsem jako otupělá a traumatizovaná zombie.

„Božínku! Ty musíš být moje spolubydlící!“ Vrhla se na mě, hned jak jsem vstoupila do místnosti, objala mě a zabořila mi hlavu do ramene.

Janine zavřeštěla. „Ach, bože.“

Ignorovala jsem tátovu asistentku a vteřinu počkala, než mě ta holka pustila a obešla, takže stála přede mnou. Sklouzla dlaněmi na mé paže, těsně pod ramena, a prohlížela si mě od hlavy k patě.

Udělala jsem totéž: měla černé oválné oči, nadýchané uhlově černé vlasy, drzý nos, malá ústa – ale rty ve stejném tvaru, jako bylo razítko na mé pozvánce na párty v den svatého Valentýna, plné a buclaté.

Trochu jsem jí záviděla. Nebo spíš záviděla tak, jak jen jsem dokázala. Obvykle jsem na lidi nežárlila.

Měla malou bradu, která zakončovala perfektní tvář ve tvaru srdce, a oči se jí třpytily a byly velice živé.

To byl jediný okamžik, kdy jsem jí skutečně záviděla její život. Měla to, co já ne. Nezáviděla jsem jí to, jak vypadala. Přesto, kdybych měla jinou výchovu, možná bych takové pocity měla? Svým způsobem to bylo něco, na co jsem byla hrdá. Život pro mě znamenal víc než vizáž nebo kolik věcí mám. Znamenal pro mě touhu po bezpečí, úsměvu a pocitu, že jsem milovaná.

Ostatní holky jí záviděly peníze. Na to, že jsme se nacházely na škole pro bohaté, všechny až moc řešily, kolik má kdo prachů. Vždycky chtěly víc a vypadalo to, že také vědí, kdo má nejvíc. Já jsem byla v zástupu bohatých na opačném konci, ale Brooke – jak se šeptalo po škole – se nacházela v čele.

Šuškalo se toho o ní víc, ale v prvním roce nám všem bylo teprve dvanáct. Nerozuměla jsem, co znamená slovo mafie, ale spousta holek ho v druhém semestru na Hillcrestu používala jako pošklebek. V prvním semestru jsme se s tímhle typem šikany nesetkaly. Některé dívky nás měly rády a některé ne. Pár jich s námi kamarádilo a náš pokoj se stal známý jako „pokoj sexy kluků“. Ne, protože bychom tam měly kluky. Ani zdaleka ne. Já bych umřela, kdyby se hezký kluk třeba jen podíval mým směrem. Kdepak. Našemu pokoji se tak říkalo kvůli fotkám a plakátům, které Brooke rozvěsila po celé místnosti. Byli na nich samí pohlední muži.

Nikdy mi nedávalo smysl, že některé obrázky vypadaly, jako by je nefotil profesionál, ale ty plakáty byly skutečné, a kdo by neslintal nad fotkou Arona Jóhannssona v životní velikosti, nejlepšího fotbalového hráče ve Spojených státech – nebo herce z všeobecně oblíbené televizní show nebo sexy modela, který strávil roky za mřížemi. Vypadalo to, že tam má Brooke všechny chlapy, ale některé obrázky mi připadaly jako momentky. Což byla pravda.

Někdy okolo prázdnin jsem zjistila, že to byla její rodina.

Nebyly to celebrity – ne v tom smyslu, jak jsem tenkrát celebrity chápala – všichni čtyři byli její bratři.

Osmnáctiletý Cord byl nejstarší.

Kaiovi bylo patnáct.

Tannerovi bylo čtrnáct.

Brooke dvanáct.

A Jonah uzavíral seznam jako devítiletý.

Brooke toho o své rodině moc nenamluvila, ale když jsem zjistila jejich jména a že jsou to její bratři, byla jsem fascinovaná. To jsem nemohla popřít. Jen jsem ještě nevěděla, kým budu úplně posedlá.

Cord si nechával vlasy krátké, skoro na ježka nad svou hranatou tváří. Brooke mi řekla, že je obvykle uzavřenější a taky že je umělecky založený. Skoro zasyčela, když to slovo vyslovila, jako by to byla nadávka, ale potom pokrčila rameny. „Je to tak, jednou chce být malířem.“

Kai nebyl další na řadě. Přeskočila ho a zarazila se, než ukázala na Tannera, přičemž se kousala do rtu. Když na něj ukázala, její oči se rozsvítily a po tváři jí přelétl úsměv. „Tanner má střapaté vlasy, které si odbarvuje na blond a někdy, když se vidíme, jsou zase tmavé. Je srandovní, Ri. Je ohromně vtipný, ale někdy má trošku přerostlé ego. Všechny holky tady by pro něj umřely, doslova umřely.“

Pořád si pamatuju všechny e-maily, které dostala z adresy tannervtvoji-mame – skoro celá její schránka jich byla plná.

Když se dostala k Jonahově fotce, ztichla, ale vyzařovala z ní láska. Mluvila, skoro jako by byl v místnosti a ta slova mu mohla ublížit.

„Jonah je mimino,“ řekla jemně. „Vzhlíží ke Kaiovi.“ Odmlčela se a poškrábala se na čele, než pokračovala. „Jenže nevypadá jako my ostatní.“ To bylo vše, co o něm řekla.

Prozkoumala jsem snímek, kde byli spolu. Měla Jonaha posazeného na klíně, ruce okolo něj a jeho stále ještě miminkovské tváře se s úsměvem tiskly k jejím. Jeho pleť byla tmavší než u ostatních, ale všichni měli v obličeji ty nejsvůdnější rysy a tmavé oči.

Cord a Kai měli na obrázcích černé vlasy, Tanner světlejší a Brooke tmavé jako noc. Jonah měl vlasy jako ona, jen s náznakem kudrlin. Tanner zase dlouhé a roztřepené, trčící do všech stran. Kai měl krátké vlasy, které stačilo prohrábnout rukou a spadly by znovu na stejné místo. Byly jen o trošku delší než Cordův kraťoučký sestřih.

Znovu jsem zaměřila pozornost na televizi a vrátila se do přítomnosti.

Na fotkách na obrazovce měla Brooke stejně dlouhé vlasy, jako mívala ve škole. Měla je zastřižené těsně nad pasem a nedopustila, aby je někdo zkrátil. Jednou v noci mi šeptem povídala o hádce s jejím otcem a o tom, jak po ní šel s nůžkami v ruce. Její vlasy ale byly pořád dlouhé, když mi o tom říkala, takže jakkoliv ta hádka skončila, jeho plány se nezdařily. A stejně jako vždycky, když mluvila o své rodině, nezacházela do detailů. Vždy řekla jen tolik, abych věděla, o čem mluví, a hned to uzavřela. Pokaždé pokrčila rameny předtím, než se tak stalo, a tuhle noc to bylo stejné.

Zatímco jsem pokračovala ve sledování fotek ve zprávách, vyšel ze mě lehký povzdech.

Brooke držela na fotce hlavu zpříma, hrdá, jako by se pyšnila spleteným copem, který se jí stáčel okolo krku. Na další smyslně pózovala v bikinách. Mohla být modelka, ale neměla tu správnou výšku – jako já. Ve škole byla jen o pár centimetrů menší než já, ale já potom ještě vyrostla na sto sedmdesát osm centimetrů.

Ve škole si z nás utahovali, že jsme sestry, a já to zbožňovala, i když jsem to nikdy neřekla, protože jsem nevěděla, jestli to Brooke nevadí. Nikdy na to nijak nereagovala, ale teď jsem pochopila, proč si to o nás tolik lidí myslelo. Obě jsme měly dlouhé tmavé vlasy. Fajn. Teď jsem možná ten důvod, proč si to mysleli, neviděla. Bylo to totiž to jediné, co jsme měly společné. Brooke měla kulatější obličej a já zase světlejší pleť. Moje oči byly užší a obličej delší. A byly jsme jinak vysoké, já byla vždy vyšší. Brooke si pokaždé povzdechla, že bych mohla být modelka, ale neměla pravdu. To ona byla budoucí modelka a teď jsem viděla důkaz. Vypadala, že taky trošku povyrostla, možná pár centimetrů, ale víc ne. Na tom však nezáleželo. Brooke mohla být modelka taky proto, že se z ní stala celebrita – což byl důvod, proč o jejím zmizení informovaly zprávy v New Yorku, kde si nemyslím, že žila.

„To je ona, viď?“ zeptal se Blade ještě jednou. Odstrčil židli a začal se zvedat, když jsem zvenku uslyšela zvuky přijíždějícího auta.

Bydleli jsme blízko Cowtownu, ale úmyslně jsme se drželi u lesa. Chata, kterou jsme si pronajímali, patřila kamarádovi kamaráda dalšího kamaráda jiného kamaráda a pravděpodobně tam bylo dalších několik kamarádů, než bychom se dostali k majiteli. Měli jsme k tomu důvod, stejně jako existoval důvod, proč Blade spěchal k počítači a vypnul zprávy, protože měl přívod ze solárních panelů venku.

O vteřinu později se uklidnil a přehodil obraz zpátky.

Vzduch byl čistý. Byla to naše třetí spolubydlící Carol. Nevěnovala jsem jí ovšem pozornost. Ani tomu zvuku, který jsem slyšela, když se otevřely síťové dveře a něco bouchlo o podlahu. Carol zanadávala.

Moje oči se vrátily zpět, teď už přilepené k obrazovce, protože se na ní objevila fotka Kaie Bennetta.

Tak jako naposledy, když jsem jeho snímek viděla, ucítila jsem v puse pachuť žluči. Kai se díval do fotoaparátu stejně, jako se díval na mě, když před mnoha lety odvážel Brooke. Nemohla jsem si vzpomenout na její pohled, zato ten jeho jsem nedokázala dostat z hlavy.

Smrt.

Jeho oči byly mrtvé, stejně jako tenkrát.

Po zádech mi přejel mráz. Viděla jsem Kaie Bennetta jen jednou v životě, ale stačilo to.

Nenáviděla jsem ho.

Kapitola 2

Před třinácti lety

„Riley, zlato?“

Paní Patricii jsem měla ráda. Většina učitelek na nás byla zlá a křičela na nás, kdykoliv s námi mluvila, ale paní Patricie představovala výjimku. Byla milá a vstřícná. Hovořila jemným hlasem, a možná proto mi chvilku trvalo, než mi došlo, že na mě volá.

Právě jsme psaly písemku a já se na ni soustředila. Otázku číslo šestnáct nedám dohromady. Věděla jsem to, ale když mi najednou spolužačka za mnou zaklepala na rameno, s trhnutím jsem zvedla hlavu.

Paní Patricie se objevila ve dveřích. Ředitelka stála hned vedle ní, ale neměla na tváři ten samý úsměv jako učitelka.

Něco tu nehrálo. Zpozorněla jsem. Ředitelka si pro mě nikdy nepřišla do třídy… Čelo měla zkrabatěné a koutky už tak nesouhlasně svěšených úst se protáhly ještě níž.

V tu chvíli jsem si poprvé pořádně všimla paní Patricie. Neusmívala se na mě. Tedy usmívala, ale ten úsměv měl v sobě smutek a ještě něco dalšího.

Mávla na mě. „Můžeš sem přijít, Riley?“

Když jsem se zvedla z lavice, ucítila jsem tu samou otupělost, které jsem se zbavovala skoro rok.

Soucit. V tu chvíli mi došlo, co se jí to zračí v úsměvu. Litovala mě.

Moje matka…

Ucítila jsem knedlík v krku, který se zvětšoval s každým mým krokem.

„Přines svůj test, Riley.“

„Vezmi si všechno!“ vyštěkla ředitelka. „Zpátky už se nevrátíš.“

To si získalo pozornost celé třídy a všechny holky sebou cukly stejně jako předtím já – tedy ty, co už všechno nesledovaly doteď.

Paní Patricia ustoupila, pevně stiskla rty a střelila po ředitelce pohledem, než přistoupila k mému stolu. Sklonila se, aby zvedla mé učebnice.

Všechno posbírala a pokynula mi: „Tvoje věci ti schovám, Riley.“

Měla jsem potíže? Jednalo se o mámu?

Snažila jsem se jí zeptat pohledem, ale nedívala se na mě. Místo toho polkla a odvrátila zrak, když jsem vedle ní procházela uličkou. Celou dobu můj upřený pohled ignorovala.

To nebylo dobré. To vůbec nebylo dobré.

„Pojď, Riley.“ Ředitelka měla stejný odměřený tón. Mávla na mě rukou a ukázala směrem do chodby. „Potřebujeme tě.“

Potřebují mě? Nikdo mě nikdy nepotřeboval.

Ředitelka už ovšem svižně kráčela pryč a já pospíchala, abych ji dohnala. Sklonila jsem hlavu, i když byla chodba prázdná. Takhle jsem se pohybovala po akademii. Brooke byla pravý opak. Držela hlavu vysoko a ruce se jí houpaly ve vzduchu. Když mluvila, každý ji poslouchal, i když nechtěl.

Tahle skutečnost začala lézt na nervy holkám z vyšších tříd. Zaznamenala jsem závist a hořkost, které z nich vycházely, ale když jsem se o tom zmínila před Brooke, zasmála se a řekla: „A co s tím udělají? Zabijí mě?“ Žertovala, když vyslovovala tu poslední větu, ale na jejím tónu bylo cosi chladného.

Nikdy jsem se o tom znovu nezmínila. Tohle nebyla ta normální Brooke, kterou jsem znala, i když se občas po telefonu chovala stejně. Hlavně když mluvila se svojí rodinou. Vždycky šlo o její rodinu.

Chovala se ohledně nich tajnůstkářsky.

Následovala jsem ředitelku dál chodbou a čekala, že půjdeme do její kanceláře nebo do našeho pokoje, jakmile ale zatočila k přednímu vchodu, zpomalila jsem.

Švihla rukou a ukázala směrem ke vstupu stejně rychlým a ostrým pohybem, jakým k němu zamířila. „Běž ven.“ Předtím než zvedla bradu a dala se na odchod, uhladila si dlaní rovnou sukni a narovnala límeček.

„Ach.“

Podívala jsem se zpátky na ni.

Strašlivě se zamračila a v očích jí bylo vidět znechucení. „O tomhle nebudeš s nikým mluvit, rozumíš mi?“

Pomalu jsem přikývla.

Odfrkla si a otočila se zpět, jako by byla voják. „Jsi omluvená ze všech hodin do té doby, dokud tě slečna Bennettová už nebude potřebovat.“

A s tím odkráčela, její podpatky u toho bubnovaly o podlahu ostré staccato.

Kapitola 3

Současnost

Kai Bennett vypadal stejně jako tehdy: doutnavě černé oči, výrazné lícní kosti, stejně svůdné rysy jako všichni jeho sourozenci.

Pamatovala jsem si ten den a nenáviděla jsem to. Stejně jako tenkrát mi přejel mráz po zádech. Ten pocit mě užíral, protože tohle bylo hodně špatné.

„Kdo chce ochutnat brambůrky s vaječným bílkem a pozvracet se se mnou?“ Carol hodila pytlík na pult. „Dá si někdo? Kdokoliv?“ Její hlas klesl níž, jak napodobovala hlášku „Bueller? Bueller?“ z filmu Volný den Ferrise Buellera. Ozvalo se šustění pytlíku, než pokračovala: „Mimochodem, mám novou práci, takže až mi zatleskáte, přemýšlela jsem, že bychom se mohli večer opít. Ta práce je líp placená, což znamená víc peněz na složenky, co?“

Šustění přestalo.

Její hlas byl srozumitelnější. „Přidá se někdo? Na popíjení? Bueller?“

Ticho.

Naprosté ticho.

Chtěla jsem odvrátit zrak, ale nešlo to.

Blade stiskl tlačítko pauza, když Carol vešla, takže jsem jen zírala do tmavých očí a opět mnou projel mráz.

Byla jsem ztracená ve svých vzpomínkách. Znovu jsem se vrátila do toho dne.

Toho dne jsem nebyla připravená. Myslela jsem, že ano, vzhledem k postavení Kaie a jeho rodiny. Ten den mi ale otevřel oči a ukázal, jak mocná je rodina Bennettových ve skutečnosti – a když říkám rodina Bennettových, myslím tu rodinu Bennettových. Byli to mafiáni a byli nemilosrdní.

Brooke se zmínila, že se otec s bratrem zastaví na návštěvu.

Měli jsme v akademii návštěvní dny, ale rozhodně nebylo normální, aby Brooke odvedli z vyučování a ona na ně čekala na schodech školy. Pokud něčí rodina zavolala předem, studentka na ně obvykle počkala v pokoji, a ne na schodech akademie. A určitě ne se spolubydlící a nejlepší kamarádkou jako podporou.

Když jsem otevřela dveře a uviděla Brooke, byla bílá jako stěna. Zvedla hlavu a podívala se na mě. Na jejích tvářích jsem uviděla stopy po slzách. Byly čerstvé.

I když jsem se posadila vedle ní, přes všechen ten pláč ani nemohla mluvit. Popotáhla pokaždé, když se snažila vydat hlásku, takže jsem jí jen řekla, že bude všechno v pořádku.

Neměla jsem ani ponětí, co by vůbec mohlo být v pořádku, ale nenapadlo mě, co jiného říct.

Přivinula jsem ji k sobě, otřela jí řasenku a slzy, které jí stékaly dolů po tváři, a pohladila ji po vlasech. Seděly jsme tam čtyřicet pět minut. Zazvonilo na přestávku a já se napjala, protože jsem věděla, že některé holky budou zvědavé a přijdou se podívat, co se děje. V některých třídách se nacházela okna směrem k místu, kde jsme seděly, takže jsem nepochybovala, že nás sledují.

Když nikdo nepřicházel, ohlédla jsem se.

Ředitelka s dalšími třemi učitelkami tam stála a blokovala vchod, aby k nám nikdo nemohl. Viděla jsem, jak všechny odhání do té doby, než začala další hodina, a i potom tam radši zůstala stát.

Podívala se na mě a já si všimla, jaký má strach.

Byla to jen chvilka a hned to zmizelo, ale zůstalo to ve mně. Když jsem nad tím teď tak přemýšlela, došlo mi, že to bylo poprvé, co jsem se Kaie Bennetta opravdu bála. Z Brooke byl cítit neklid, když o něm mluvila. Možná proto, že o něm tak často nemluvila. Vyprávěla o Cordovi. Na toho byla hrdá. S nadšením povídala také o Tannerovi a Jonaha přímo zbožňovala. Ale Kai? Bylo mezi nimi hrozné napětí a Brooke se ho bála.

Dřív jsem se domnívala, že – vlastně jsem ani netušila, co jsem si myslela. Byl prostě zahalený tajemstvím a já, i když jsem se snažila, aby tomu tak nebylo, jsem jím byla naprosto fascinovaná.

Z celé rodiny byl Kai to nejvíc.

Byl z nich nejpřitažlivější.

Měl jejich tmavé, hypnotizující oči, ale ty jeho byly nejpronikavější. Mnohem víc hypnotizující. Mocnější.

A rozhodně mnohem svůdnější než u ostatních.

Rysy tváře měl podobné jako ostatní – dokonalá, plná ústa, která jako by byla stvořená k líbání, a tělo profesionálního fotbalisty nebo surfaře. Na jeho fotkách nebyl ani kousek jemnosti a já se i teď červenala při vzpomínce na to, jak často si mě ten blbý snímek podmanil. To jeho tvář jsem zkoumala nejvíc a snila o ní.

Jenomže toho dne to všechno zničil.

Když auta zabočila na školní příjezdovou cestu, Brooke se zvedla. O vteřinu později se jí podlomila kolena.

Chytila jsem ji a přidržela, aby mohla stát vzpřímeně, a ona se začala třást.

Vzlykala, ale celou dobu se dívala před sebe a ani na chvilku neuhnula pohledem. Ruku mi svírala tak, že jsem ji měla úplně zdřevěnělou.

Černé SUV přijelo na školní pozemek a začalo se přibližovat k nám.

Druhé SUV zastavilo přímo před námi a třetí hned za ním.

Čtvrté zůstalo na začátku příjezdové cesty a blokovalo vjezd, nejspíš aby nikdo další na pozemek nemohl.

Na představení, které následovalo, jsem nebyla vůbec připravená.

Dveře všech čtyř aut se otevřely najednou, řidiči z nich vylezli a stoupli si před vozidla jako stráže.

Potom se otevřely dveře u spolujezdců a vystoupili z nich další hlídači, aby zaujali svá místa.

Jediné, které zůstaly zavřené, byly zadní dveře druhého SUV přímo před námi.

Dva muži obešli vůz každý z jedné strany a skoro synchronizovaně, jako by to měli nacvičené (a možná to tak opravdu bylo), dveře začali otevírat.

Ze dveří nejblíž k nám vystoupil starší muž v obleku. Nebyl vysoký, zhruba průměr. Mohl měřit něco přes metr sedmdesát. Hlavu měl plnou tmavých, šedivějících vlasů. Všimla jsem si stejných očí a tváře, jako měla Brooke a její bratři.

Byl to její otec.

Skoro nikdy o něm ani o matce nemluvila.

Vždycky jenom o Cordovi, Tannerovi a Jonahovi.

Nikdy o otci, nikdy o matce a jen občas o Kaiovi.

Podívala jsem se na druhou stranu auta a tam stál.

Zalapala jsem po dechu.

Všechno jako by se zastavilo – jako by se svět přestal na vteřinu otáčet.

Na Kaie Bennetta jsem nebyla připravená.

Jak bych také mohla? Nebylo to normální. On nebyl normální.

Už z fotek byl patrný jeho obrovský vliv, ale osobně? Byl přímo astronomický.

Vzhlédl nahoru a pohledem začal hledat sestru. Brooke ztuhla, jako by jeho pohled vycítila, a jeho tmavé oči se teď přesunuly mým směrem.

Ucítila jsem tlak na hrudníku, mrazilo to jako led.

Byl chladný, vypočítavý a nelítostný a já jsem to všechno vnímala najednou.

Vzduch vířil kolem něj, moc z něho vycházela ve vlnách, zatímco obcházel auto a zastavil se vedle otce.

Při pomyšlení na Bennetta staršího se mi zvedl žaludek. Také byl nebezpečný. Nedokázala bych vysvětlit jak, ale byla jsem si tím jistá. Cítila jsem to. Brookin otec ovšem nebyl ten nejnebezpečnější z téhle dvojice. Tím byl Kai. Nemohla jsem se na něj přestat dívat a on to věděl. A neměla jsem tušení, jak to vím.

Věděl, jaký na mě má vliv a že by to tak být nemělo, ale bylo mu to jedno. Zaplavila mě vlna ponížení, hrdlo a tváře jsem měla jako v ohni. Pak se mi ale podařilo odtrhnout od něho pohled a přitáhla jsem si Brooke k sobě. Nebyla jsem si jistá, jestli utěšuju já ji, nebo ona mě.

„Papá,“ vykřikla, strnulá v mojí náruči.

„Dcerko moje.“

Málem jsem vyskočila z kůže, když jsem uslyšela jeho hlas.

Snažila jsem se ovládnout svoji reakci, ale když jsem znovu zalétla pohledem na Kaie, jeho výraz říkal všechno. Věděl, jaký jsem měla z jejich otce pocit. Nedokázala jsem to skrýt. Sklopila jsem tedy hlavu a nezvedala ji. Byla jsem jako socha, cítila jsem se stejně, jako když můj otec vztekle rázoval po domě po hádce s matkou.

„Haló!“ Zamávala mi něčí ruka před obličejem.

Vrátila jsem se zpátky do reality. V puse mi zůstala kyselá pachuť.

Byla jsem v chatě, a ne ve škole. Ne na schodech před akademií. Nacházela jsem se v Cowtownu. V Calgary. Už jsem nebyla na Hillcrestu, ale měla jsem pocit, jako bych byla uvězněná v minulosti.

„Riley.“ Carol otočila hlavu, jak s někým mluvila. „Ona je mimo. Jako úplně mimo, je to divný.“

Ukročila o pár kroků dozadu, aby uvolnila místo Bladeovi.

Vytrhla jsem se ze vzpomínek a zírala na ně, jak stojí vedle sebe a zneklidněně si mě prohlížejí s rukama zkříženýma na hrudích.

„Jsem v pořádku, promiňte.“ Ucítila jsem chvění v žaludku. Odkašlala jsem si a snažila se mluvit klidně. „Myslím to vážně. Jen… jen to se mnou trošku otřáslo.“

„To bych řekl,“ zabručel Blade. O vteřinu později se přesunul ke svému počítači, aby vypnul zprávy.

Oba na mě zírali.

„Ty znáš tu mafiánskou rodinu Bennettových?“ zeptala se Carol, skoro tak opatrně jako paní Patricia roky předtím.

V tom právě spočíval problém. Dokonce i před všemi těmi lety jsem věděla, co jsou zač.

Vybavila se mi jiná situace, kterou jsem si dala dohromady až později. Slyšela jsem svého otce, jak o nich mluví, a byl vyděšený. Zrovna telefonoval v pracovně a já ho slyšela, když jsem procházela kolem. Zaslechla jsem ho a zastavila se.

Nikdy předtím jsem svého otce neviděla se bát, ale ten den byl strachy bez sebe.

Přitiskla jsem ucho ke dveřím a nepohnula se, dokud neukončil hovor. V té době jsem netušila, co jméno Bennett znamená. Věděla jsem jen, že to jméno mého otce znervózňuje, a to bylo dobré vědět. Moc dobré.

Možná jsem si mohla dát jedna a jedna dohromady hned první den, kdy jsem poznala Brooke, jenže to nešlo.

Brooke byla temperamentní. Byla jednou z těch holek, které mohly mít cokoliv a kohokoliv, i v tom věku, a přesto byla milá. Taková moc by člověka zkazila, ale ne ji.

Přestože byla extrovert, živá, hlasitá a tvrdohlavá holka, zůstávala nohama na zemi. Dobře, možná ne úplně nohama na zemi, ale rozhodně byla milá. To předčilo všechno.

Byla taky pokorná. Byla něco extra, ale byla pokorná.

To mi o ní napovědělo dost i tenkrát, a jak jsem teď zírala na tmavou obrazovku, kde ještě před chvilkou byla fotka jejího bratra, přemýšlela jsem, jestli až do té doby, než ji unesli, zůstala sama sebou, nebo je dnes už někdo jiný.

Cítila jsem, jak Blade s Carol čekají, až něco řeknu. Sklonila jsem hlavu dolů, tak jako všechny ty roky předtím, a začala vysvětlovat. „Rok a půl mého života, předtím než se všechno podělalo, byla Brooke moje nejlepší kamarádka.“

Bylo čtvrt na tři ráno a já jsem zírala na svoje spolubydlící. Byli v obývacím pokoji zachumlaní v přikrývkách. Blade si zabral židli a dlouhé nohy měl položené na konferenčním stolku. Carol ležela na gauči zabalená v dece naproti mně. Kapka slin jí stékala od pusy dolů a vlasy jí spadly přes obličej.

Seděli a poslouchali, zatímco jsem vyprávěla. Řekla jsem jim všechno.

To, co jsem jim pověděla, nebylo žádné velké odhalení. Blade věděl, že jsem Brooke Bennettovou znala. Jen netušil, jak mi na ní záleželo nebo jak moc jsem nenáviděla jejího bratra. Řekla jsem jim o tom dni, kdy ji s otcem přijeli navštívit.

O tom, jak ji otec vzal do parku a jak s ním vůbec nechtěla jít.

Jak spolu mluvili.

Jak na mě Kai Bennett zíral ledovýma očima bez známky života, zatímco jsme na ně čekali.

Řekla jsem jim, jak jsem se bála třeba jen pohnout, vydat jakýkoliv zvuk nebo na něj jen pohlédnout. Viděla jsem v něm stejnou zuřivost a hněv, jež jsem vídávala u svého otce, a skoro jsem se z toho počurala.

Potom jsem mluvila o tom, jak jsem slyšela Brooke vykřiknout.

Zhroutila se na zem a její otec se nad ní tyčil.

Jen se na ni díval. Jen sledoval, jak se jeho malá a jediná holčička složila přímo před ním, a ani to s ním nehnulo.

Chtěla jsem ji jít utěšit, ale Kai si stoupl přede mě.

„Je v pohodě,“ řekl, jako bych se snažila praštit komára.

V tu chvíli jsem je nesnášela oba stejně, jeho i jeho otce. Zašklebila jsem se na něj, ale bylo mu to jedno.

Ani nemrknul. Jen na mě zíral a nijak nereagoval.

Když se jeho otec vrátil zpátky, jen se otočil a následoval ho.

Oba se skoro ani nezastavili a mlčky nasedli do auta.

Kai se však přece jen na moment zarazil. Bylo to poprvé, co jsem Kaie viděla váhat.

Muž z ochranky otevřel dveře a Bennett starší vlezl do auta. Hlídač zabouchl dveře a vrátil se do třetího SUV. Kai se ale na vteřinu zastavil, jen na zlomek vteřiny.

Pohledem zalétl k Brooke, která pořád ležela na zemi.

Třásla se a to vzlykání mě ničilo. Byla to úplná muka, jako by jí někdo vytrhl duši ze srdce. Kai na ni zíral, potom jednou mrknul, a to bylo všechno. Tvář se mu lehce zachvěla, pak ho však otec zavolal zpátky do auta a veškeré emoce byly pryč. Cokoliv, co cítil, už tam nebylo a s chladným výrazem ve tváři si sedl zpátky do auta.

Dveře se zavřely.

Hlídač se vrátil zpět na své místo ve třetím SUV a s ním i všichni ostatní členové ochranky. Za pár vteřin už se celá karavana dala do pohybu.

Jedno po druhém čtyři SUV odjela a já se hned rozběhla za Brooke. Měla jsem srdce až v krku, když jsem k ní padla na kolena a objala ji.

Chytila mě za tričko, zmáčkla ho a snažila se něco říct.

„Říkal – říkal. Kai – že zabil bratra.“

Kai zabil bratra.

Kapitola 4

Zvedla jsem hlavu, když parkety před mým pokojem zavrzaly.

Už uplynuly dva dny, ale Blade pořád vypadal znepokojeně. Nedivila jsem se mu.

Tohle jsem nebyla já. Ne obvykle. Od chvíle, co jsem se dozvěděla, že se Brooke pohřešuje, jsem byla celá otupělá. Žádné nové reportáže se neobjevily, jen spekulace o tom, že to mělo co do činění s rodinou Bennettových. Věděla jsem, že jsou známí, ale bydleli ve Vancouveru v Kanadě. Přesto když se ta zpráva dostala ven, Blade kontroloval policejní stanice ve Spojených státech, kde zatím zjišťovali, s kým přesně je Brooke příbuzná. Fotky Kaie Bennetta spolu s Tannerem a Jonahem zaplavily internet. Byla to ta největší událost, i když zprávy z místních kanálů o tom spíš mlčely. Věděly, jak rodina funguje. Kdyby ve vysílání zmínili cokoliv kontroverzního nebo jakkoliv naznačili, že se zmizením Brooke mají co dělat členové rodiny, daná televizní stanice by okamžitě pocítila jejich moc.

Už se to jednou stalo.

Nějaká reportérka pracovala na hodinovém pořadu o rodině Bennettových, ale ještě ten den, kdy se reportáž odvysílala, ji vyhodili. Nikdo nevěděl, kam zmizela. Na blozích se pak ještě objevilo pár jejích fotek, ale na všech si zakrývala obličej a schovávala se před fotoaparátem.

Pak už jsem o ní nikdy neslyšela a jako novinářka nepracovala. Vím to, protože když jsem ji hledala na Googlu, nic jsem nenašla, ani z té televizní stanice, která ji vyhodila.

„Půjdeš zítra do práce?“ zeptal se Blade.

Sakra. Vyskočila jsem od stolu, kde jsem seděla.

Opíral se o rám dveří, ruce založené na hrudi. Dnes měl na sobě vestu ke smokingu, stále žádné tričko, a jeho dredy byly stažené do volného culíku.

„Hm…,“ povzdechla jsem si. Posledních pět dnů jsem měla volno, protože jsem v pečovatelském domě řekla, že jedu s rodinou na dovolenou.

„Možná bys mohla koupit samoopalovací sprej… Ty víš proč,“ usmál se.

V práci si všichni mysleli, že jsem na návštěvě na Floridě u babičky, která neexistovala.

Měl pravdu. Byla jsem opálená z práce na dvoře, kterou jsem stíhala mezi našimi „pochůzkami“ a sledováním zpráv, ale nebylo to floridské opálení.

Povzdechla jsem si ještě jednou. „Měla bych jít, dneska večer jsem na řadě s vařením.“

Oči se mu rozzářily. „Špagety? Prosím, špagety?“

Blade měl rád bezlepkové vegetariánské karbanátky s cuketovými nudlemi, které jsem občas dělala, a mně chutnaly také. Snažili jsme se být ve formě a jíst zdravě kvůli práci, ale Carol taková nebyla.

Carol byla divoká, měla ráda dobrodružství a sama byla dost nepředvídatelná.

Zbožňovala nezdravé jídlo a pokaždé, když se objevilo něco nového, musela to vyzkoušet. Poslední takovou novinkou, kterou přinesla domů, byly brambůrky s vaječným bílkem. Její žaludek byl jako z betonu. Cokoliv do něj dala, to zbaštil a zeptal se, kde je další porce. Naproti tomu Bladeův žaludek proti zpracovanému jídlu dost protestoval. Já jsem nijak zvláštní nebyla. Mně to prostě jen nechutnalo.

Měla jsem ráda jen pár věcí. Chleba, protein v jakékoliv formě a cokoliv, co vyrostlo na planetě Zemi. Většinou jsem se cpala bobulemi a tím, co jsem vypěstovala na zahradě. Takže ne, včera jsem si brambůrky s vaječným bílkem nedala.

„Jo a…,“ zvážněl.

„Ano?“ zpozorněla jsem.

„Měl jsem dnes telefonát,“ zabořil se mi pohledem do očí. „Budeš si muset vzít v práci volno na víkend. Musíme něco vyzvednout ve Státech.“

Vyschlo mi v puse.

Přikývla jsem. „Měla bych pracovat, protože jsem tam nebyla minulý týden, ale vezmu když tak svátek, to nebude problém.“

Svátky byly na vyjednávání nejlepší, protože každý chtěl být většinou doma, jen my ne. My jsme si brali volno těsně před svátky nebo těsně po nich.

Lidé mívali v té době naléhavé případy, ale většinou ne přímo v den svátků.

Přikývl, když jeden z jeho budíků začal zvonit, a tak ho šel do obývacího pokoje zkontrolovat.

Potřebovala jsem zarazit všechny ty myšlenky, co se mi honily hlavou.

Potřebovala jsem se zase soustředit.

Brooke Bennettová už nebyla moje spolubydlící. Ani to už nebyla moje nejlepší kamarádka. To skončilo před třinácti lety a od té doby se v mém životě stala spousta podivností, které změnily jeho směr.

Už jsem nebyla dcera Bruce Bella.

Když umřela moje matka, umřela s ní i jeho dcera. Jen moje smrt přišla ve skutečnosti mnohem později a z jiných důvodů.

Tohle byl teď můj život.

Žila jsem na předměstí Calgary a ano, schovávala jsem se. S Bladem a Carol. Ale dělali jsme mnohem víc, než se jen schovávali. A ve světle toho všeho jsem musela zařídit pár věcí na náš další výlet – nebo „pochůzek“, jak tomu Carol s oblibou říkávala – a součástí toho bylo sehnat samoopalovací sprej.

Vzala jsem si peněženku a klíče a vyrazila ke dveřím. O chvilku později už jsem vyjížděla z příjezdové cesty naším starým, zrezivělým náklaďákem Chevy z roku 1972.

„Zase zpátky, Raven?“

Raven. Ne Riley.

V duchu jsem si poznamenala, že musím připomenout Bladeovi a Carol, ať používají moje krycí jméno. Posledních devět měsíců jsme v domě všichni začali používat naše skutečná jména. Pro ně jsem byla Riley. Carol moje příjmení neznala, ale Blade jo. Jenže zachovat jména v tajnosti byla jedna z hlavních zásad během našeho tréninku.

Náš dosavadní život byl minulostí a příjmení byla zakázaná. Nesměli jsme je používat, vyslovovat je, ani na ně třeba jen pomyslet.

Takže pro ně jsem byla Riley, protože takhle nás představili, když nás k sobě přidělili. Ale pro všechny ostatní v Cowtownu jsem byla Raven.

Raven Hastingsová.

Spolu s falešným jménem jsem měla celou smyšlenou osobnost, kterou jsem měla hrát, takže jsem Holly počastovala oslnivým úsměvem, na který bych se v normálním životě zmohla jenom zřídka.

„Ahoj! Jo! Znáš mě.“

Raven Hastingsová byla plná elánu. Většinou byla šťastná a v radostné náladě. Měla ráda inspirativní citáty a nosila lehké plážové oblečení – v Kanadě. Když si Raven s Bladem vyrazili ven, navzájem se doplňovali. Ona byla jako bohém a on blažený hippie.

Dnes jsem byla (nebo spíš Raven) oblečená do světle růžové sukně, která sahala skoro až na zem, a k tomu lehce průsvitného bílého trička, na břiše zauzlovaného. Díkybohu bylo léto, protože jsem se k tomuhle ohozu zavázala. V tuhle chvíli jsem byla schopná nosit sandály s řemínky sahajícími nahoru po nohách, jaké mají baletní piškoty.

Vytrčila jsem bok a položila si na něj ruku. „Příští víkend mám rande a musím vypadat dobře.“

Holly většinou pracovala ve Sluneční párty po večerech a byla věčná romantička. Nebyla jsem tu poprvé a všimla jsem si, že vždycky když jdu na opalování, má vedle pokladny aspoň tři nové knížky. Holly navíc znala pár holek z pečovatelského domu – další způsob, jak utvrdit výmluvu pro příští víkend. Věděla jsem, že jedna z těch kamarádek je vždycky ochotná vyměnit směnu během svátku nebo nějaké velké události, a další taková byl festival a rodeo Calgary Stampede.

Holly se rozsvítily oči a začala se vyptávat na moje rande. Vymyslela jsem si víkendový výlet.

Annie neztrácela čas.

Holly mé kolegyni bleskově vyslepičila, že budu potřebovat volno. Během první přestávky si přisedla k mému stolu v pečovatelském domě, kde pracuju jako ošetřovatelka.

„Jsem slyšela, že potřebuješ příští víkend volno?“

Usmála jsem se. „Chceš jít na rodeo, viď?“

Ani nemrkla, jen se ke mně naklonila. „Chci volno celý ten víkend.“

„Dobře, když si vezmeš ještě moji páteční službu.“

Annie už se zvedala, ale teď se zarazila a sykla: „To myslíš vážně?“

V některých pečovatelských domech znamená víkend od pátku až do neděle, ale v tomhle ne. Když jsem si s někým měnila směny, jednalo se jen o sobotu a neděli, takže jsem musela zdůraznit, že chci i ten pátek.

Znala jsem ale Annie. Milovala zábavu a rodeo s festivalem byla velká zábava. Bez ohledu na Raveninu milou povahu jsem musela být přísná. „Ber, nebo nech být.“

Zabručela, ale přikývla. „Fajn, napíšu lístek, ať nám vymění služby.“

A já teď byla volná pro kohokoliv, komu jsme měli příští týden pomáhat.

S úsměvem jsem poskočila na židli. „Skvělé, díky. Nemůžu se dočkat toho rande.“ A protože Raven milovala inspirativní citáty, dodala jsem ještě: „Buď nebojácná, buď krásná.“

Annie obrátila oči v sloup, než se zvedla od stolu. „Jo, dobře.“

„Podivínko,“ dodala, když odcházela.

Raven měla ráda všechny lidi, i ty protivné.

Pokud šlo o Riley, ta by ji nejspíš vyprovodila ze dveří, ale dnes jsem byla Raven.

„Nazdar! Bee se zase svlíká.“

Zkontrolovala jsem čas. Měla jsem ještě pět minut.

„Oukej, vyrazím tam za tři minuty.“

Bee milovala nahotu, ale bohužel trpěla demencí.

„Je u výtahů,“ dodal.

A já už byla na cestě. Když jsem odcházela na pauzu, Bee byla v posteli.

Kapitola 5

Když jsem končila v práci, zavolala jsem Bladeovi. Parkovala jsem nedaleko dveří pro personál, takže to zvedl, zrovna když jsem nastupovala do auta.

„Dostala jsi to?“ zeptal se.

Hlavou mi bleskly dvě odpovědi.

Ta Ravenina byla: „Musíš přijmout své tělo.“

Moje zněla: „Včera v noci. Díky, že se ptáš.“

Jenomže kolem procházely Annie s ještě jednou holkou, která pracovala na našem patře, a já ještě neměla zavřené dveře, takže jsem zvolila Raveninu odpověď.

Blade si odfrkl, zatímco děvčata obešla kufr mého auta.

„Budu to brát jako souhlas a začnu s plánováním.“

Zabouchla jsem dveře a odpověděla. „Rozumím. Jdu do posilovny.“ Příští dvě hodiny by mě tedy neměl nikdo čekat.

„Hele a mohla bys vzít po cestě domů něco k jídlu z Useknutýho listu?“

Slyšela jsem Carol křičet v pozadí. „A ty čokoládový Pringles.“

„Fuj, to teda ne!“ Okamžitě ji přerušil.

Zasmála jsem se do telefonu. „Něco vymyslím. Uvidíme se doma, vy dva.“

Hledala jsem rukou pás, abych se připoutala, když Blade zavěsil. A v tu chvíli se to stalo. Bez varování. Žádné náhlé mravenčení nebo náznak, že by něco bylo špatně. Nesledovala jsem svoje okolí tak jako obvykle. Zaměstnával mě ten hovor s Bladem. Najednou se dvoje dveře od auta naráz otevřely: od spolujezdce a ty za nimi.

Okamžitě zafungoval můj trénink, jako když přepnete vypínač.

Nečekala jsem na to, abych zjistila, kdo dveře otevřel.

Utekla jsem. Nebo jsem se o to spíš pokusila.

Rozrazila jsem dveře ještě předtím, než si sedli do auta, ale venku stál někdo další, kdo je rychle zabouchl. Potom jsem uslyšela nabíjení zbraně.

„Nedělej to, Riley.“

Strnula jsem, když jsem ten hlas poznala.

Našel mě.

Ale ne. Moje chvilková panika se rychle proměnila v něco úplně jiného. Ve zvědavost?

Chlápek vedle mě ještě nepromluvil. Hlas patřil člověku, který seděl za mnou na zadním sedadle, a já ten hlas poznávala z několika telefonátů.

Zvedla jsem oči. „Tannere?“

Bratr Brooke Bennettové na mě zíral skrz zpětné zrcátko. Tvář měl jako z kamene a ani se nehnul.

„Neublížíme ti,“ řekl. „Chceme se jen zeptat na pár otázek.“

Muž s pistolí zabručel. „Tak jeď.“

Můj strach trochu opadl, ale velká část z něj tu pořád byla zaseklá v mém hrdle, spolu s myšlenkou na výcvik, který mi napovídal: „Utíkej, ty huso, rychle utíkej!“

Chlápek, který stál u mých dveří, teď vykročil k autu, jež bylo zaparkované ve vedlejší řadě. To bylo ono, tohle byla moje jediná šance.

Pás se už vrátil zpátky na místo, protože jsem ho nedocvakla, když jsem se chystala k odjezdu.

Jedna vteřina, to bylo všechno, co jsem měla. Musela jsem se rozhodnout. TEĎ! A tak jsem to udělala.

Vzala jsem nohy na ramena.

Otevřela jsem dveře, vyskočila a tvrdě narazila na dlážděný chodník.

Au.

Něco se zkroutilo, ale nezastavila jsem.

Proudil mnou adrenalin a byla jsem od nich asi na tři kroky, když jsem uslyšela, že se vydali za mnou.

Tanner vyštěkl: „Chyťte ji, ale neubližujte jí.“

Kurva. Kurva. Kurva.

Byli už za mnou, když jsem zahlédla stín. Jeden z nich mě popadl za paži, než jsem se s výskokem ohnala.

Tanner s tím dalším chlápkem uháněli za mnou.

Proti třem mužům jsem neměla šanci, takže když jsem viděla další kolegyně scházet po schodech dolů, začala jsem křičet.

Jeden z nich mě chytil a přitiskl si mě zády k hrudi, než Tanner vyštěkl: „Zavři jí hubu!“

Potom mě dlaň toho chlapa umlčela.

Kousala jsem a kopala do vzduchu. Za mnou se ozval řev, když jsem botou něco zasáhla. Pustil mě a já odskočila na stranu.

„Kurva práce!“

Všimla jsem si rychlého pohybu ze strany.

Všichni jako kdyby se zastavili spolu s časem. Tanner udělal krok dozadu a pak už byl ten stín u nás.

Něčí ruka mě chytila kolem pasu a zvedla do vzduchu, jako bych vůbec nic nevážila.

Vypadala jsem hubená, ale moje tělo byly hlavně svaly. Věděla jsem přesně, kolik vážím, takže nebylo snadné mě jen tak zvednout.

Všechny myšlenky se mi ovšem vykouřily z hlavy ve chvíli, kdy mě druhá ruka chytila kolem krku a začala škrtit. Chtěl mě omráčit.

Nemohla jsem proti tomu bojovat. Znehybněl mě a potom… už byla jen tma.

Přišla jsem zpátky k sobě až na zadním sedadle auta. Prohmatala jsem si kapsy, ale byly prázdné. Můj telefon byl pryč.

Rozhlédla jsem se okolo a zjistila, že sedím na zadním sedadle luxusního auta. Ne… bylo to SUV.

Jeden hlídač seděl vedle mě a druhý naproti. Poznala jsem, co jsou zač, podle toho, jak perfektně byli ve střehu a na svých místech.

Seděli vzpřímeně s rukou na stehnu, hned vedle pouzder se zbraněmi, a druhou na sluchátku v uchu.

Další osoba seděla šikmo ode mě, shrbená, s nohama doširoka roztaženýma a telefonem před sebou.

Když jsem se podívala pořádně, Tanner se ušklíbl. „Ahoj, ty lovče koulí. Koukám, že máš víc odvahy, než když jsi byla dítě.“

Vypadal starší, ale pořád měl ty střapaté blonďaté vlasy jako na fotkách, které mi Brooke ukazovala. A stejný úšklebek.

„Jdi do hajzlu,“ zavrčela jsem.

Když jsem se podívala z okna auta, viděla jsem jen lesy, které jsme míjeli rychlostí asi sto padesát kilometrů v hodině. Před námi bylo ještě jedno SUV, a jakmile jsem se ohlédla za sebe, uviděla jsem další. Sakra. Ne. Za ním bylo ještě jedno. Takže celkem čtyři.

„Tohle všechno kvůli mně?“ zeptala jsem se, ale ještě než jsem to dořekla, znala jsem odpověď.

Tanner Bennett byl přece v tomhle voze. Celý ten konvoj byl kvůli němu, ne kvůli mně.

Potřebovala jsem zjistit, kolik je hodin a kam mě to vezou. Pak bych si možná mohla uspořádat plán útěku. Našli mě.

Pořád mi to ještě nedocházelo.

Jestliže tady byl Tanner, znamená to, že už o mně ví celá rodina Bennettových. Oni. Mě. Našli.

Teď už se mě zmocňovala panická hrůza.

Znali mého otce.

Poslal je pro mě?

Věděl, kde jsem?

Byli schopní někoho klidně zabít. Chystali se mě zab–. Musela jsem se zamyslet s čistou hlavou.

Když nejstarší z bratrů zemřel, tvrdili, že to byla nehoda, ale já věděla, že s tím Brooke nesouhlasila. Když Bennett starší s Kaiem ten den odjeli, Brooke se složila a prohlašovala, že byl Cord zavražděn. To bylo všechno, co o tom kdy řekla. Nikdy ani neprozradila, jak zemřel. Jen že je po smrti. O tři měsíce později jsme na těch schodech akademie seděly znovu. Tentokrát Brooke neplakala. Byla bledá a držela se mě za ruku, jako kdyby ji to mělo ochránit.

Tentokrát ovšem věděla, proč přijíždějí. Jeli si pro ni.

Její otec, Anthony Bennett, který byl patriarchou rodiny, zemřel ve spánku.

Kai jako nejstarší z nich byl jeho následovníkem a hlavou rodiny a chtěl Brooke zpátky doma.

To bylo naposled, kdy jsem ji viděla, dokud se ve zprávách neobjevila její fotka.

Potom co Brooke odjela, se po škole šuškalo, že Kai zabil své dva rivaly. Zůstaly jsme v kontaktu ještě pár měsíců potom, co už byla pryč, ale nikdy jsem se na to nezeptala. Věděla jsem, že by mi to neřekla, i kdyby to věděla.

Zmocnil se mě strach, když jsem se znovu rozhlédla po SUV. Stáli za jejím zmizením její bratři?

Nebo – přejel mi mráz po zádech – je taky mrtvá?

„Nedělej to, Ray ray.“

„Neoslovuj mě tak, tak mi říkala Brooke,“ procedila jsem mezi zuby.

Tanner se zasmál a zvedl telefon. „Jen ti radím, abys nepouštěla svůj mozek do těch temných, pokřivených míst, kam má namířeno. Když nám pomůžeš, můžeš se dál zaobírat všemi těmi obviněními.“ Dál se chichotal a přesunul svou pozornost zpět k mobilu.

„Kam jedeme?“

Usmál se a dál zíral do telefonu. „Uvidíš.“

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

Měla jsem dvě hodiny, než mě Blade začne hledat. Měli maximálně dvě hodiny náskok, to je vše.

„Uvidíš,“ zopakoval. Opět se na mě ani nepodíval.

„Jsem diabetik, Tannere, potřebuju vědět přesně, kolik je hodin, abych si mohla zkontrolovat cukr v krvi,“ vyšla ze mě ta lež jakoby nic.

V tu chvíli se na mě podíval. Ochranka také.

Přimhouřil oči, telefon stále nepustil z ruky. „Lžeš.“

Zvedla jsem oči v sloup. „Jo, jasně. Kdo tak lže o tom, že má cukrovku?“

„Někdo, kdo potřebuje zjistit, jak je daleko od svého úkrytu.“ Znovu se ušklíbl. „Když už jsme u toho, proč zrovna Calgary? Víš, že tam máme pozemky?“ Jeho oči vystoupaly nahoru po mém těle, až se nakonec zastavily u mých rtů. „I když musím říct, že ten přírodní vzhled víly z lesa ti celkem sluší. Uvažuju, že bych taky začal objímat stromy.“

Cítila jsem, jak rudnu.

Co to bylo? Tanner se mnou flirtoval? To není možné. Ne, tohle byla prostě jen jeho povaha. Brooke vždy mluvila o tom, jaký je to proutník. Vypadá to, že se od té doby moc nezměnil. Svým způsobem mě trochu uklidnilo, že je vše při starém. Aspoň něco známého.

Musela jsem však znát pravdu. Cítila jsem, jak se mi svírá hrdlo, a vyjekla: „To on mě poslal hledat?“

Tanner položil telefon do klína. Naklonil hlavu na stranu.

Nic neřekl, jen na mě celou minutu koukal. Nehodlal mi odpovědět, k čertu s ním.

„Můj otec,“ upřesnila jsem.

Oči se mu rozšířily a vzplanul náznak emoce, než ji zase potlačil. Opět zvedl telefon a podíval se na něj. „Ne. Teď sklapni a uklidni se.“

„Moje hladina cukru –“

„Nemáš cukrovku. Neměla jsi ji, když ti bylo dvanáct, a není možný, abys od tý doby měla cukrovku druhého stupně. Přestaň urážet moji inteligenci.“

Dobrá tedy.

Mohla bych zkusit dveře, vyskočit z jedoucího auta a proklestit si cestu lesem, pokud by se mi podařilo po dopadu hned rozběhnout. Jeli jsme ale tak rychle, že by to nešlo. Měli čtyři auta. Kdo ví, kolik dalších hlídačů bylo v každém z nich.

Opřela jsem se. Počkám a uvidím, kdo bude na konci téhle cesty.

Nic jiného mi nezbývalo.

Kapitola 6

Na chvilku jsem usnula. Nebyla jsem si jistá, na jak dlouho, ale potom co jsem se probudila, jsme jeli ještě další tři hodiny. Počítala jsem čas a dívala se okolo, než jsme zastavili na benzinové pumpě. Nic dalšího tam nebylo, jen les. Došlo mi, že tohle místo vybrali úmyslně.

Když naše vozidlo zastavilo, oba muži z ochranky vystoupili a otevřeli dveře. Tanner odložil telefon a řekl: „Nic nezkoušej, rozumíš?“ Ukázal ven: „Vidíš ty chlapy?“

Zalapala jsem po dechu.

Z aut jich vyskočilo deset a zaujali své pozice okolo benzinové pumpy.

„Celý to tady obklíčí a budou hlídat, takže můžeš jít v klidu dovnitř. Jakmile se ale o něco pokusíš, mají povolení tě zastřelit.“

Podívala jsem se mu do očí.

Tvářil se neuvěřitelně arogantně. „Užij si čurání. Uvnitř si vezmi cokoliv, na co máš chuť, a polož to na pult. O placení se nestarej.“ Vylezl z auta a hvízdnul. Dveře se zavřely a hlídač za ním vykročil k budově.

Ochranka na mojí straně pořád čekala. Žaludek se mi svíral, ale nakonec jsem také vystoupila.

Potřebovala jsem něco, čím budu moct fotit. Jeden fotoaparát s připojením na internet by mi stačil k tomu, aby mě Blade našel. Už dávno uběhla doba, kdy jsem měla dorazit domů, takže si snad už všimli, že se mi něco stalo. Nejspíš se pustili do hledání mého auta, které bylo pořád u mě v práci, takže by Blade určitě všechny zalarmoval.

Na tyhle situace jsme byli vytrénovaní. Musela jsem za sebou jen nechat nějaké stopy, podle kterých by mě mohli najít. Když jsem procházela parkovištěm (které bylo kromě našich aut prázdné), všimla jsem si kamery na rohu budovy.

Díkybohu.

Zvedla jsem hlavu, aby kamera zachytila přesný snímek mého obličeje.

„To nebude fungovat,“ zavolal Tanner od dveří a mávl směrem na kameru. „Jsou offline. Proto sem jezdíme.“

Aspoň ovšem existovalo video, že jsem tady byla. Blade by ho určitě našel.

Vešla jsem dovnitř a Tanner, jako by slyšel moje myšlenky, dodal: „Celý systém byl vypnutý, už když jsme přijeli. Zavolali jsme dopředu.“

Zastavil se u pultu s magazíny a vytáhl ten, který měl na titulní stránce fotku Brooke.

Sevřel rty. „Dojdi si na záchod, Riley. Pořád tady budu, až se vrátíš.“

Vyndal telefon, a tak jsem šla. Měla jsem dojem, že snad zkolabuju.

Vzali mi mobil. Nevěděla jsem, jestli mi sebrali i batoh, nebo ho nechali na sedadle v autě. Pořád jsem neměla tušení, jak daleko vlastně jsme, ale to, že jsme jeli po malých okresních cestách, mělo určitě svůj důvod.

Byli chytří. Zatraceně chytří.

Opustila jsem toaletu, a přestože jsem věděla, že je všude ochranka, otáčela jsem se dokola, abych se ujistila, že někde není úniková cesta.

Nikde žádná nebyla. Zadní východ benzinové pumpy byl přímo v rohu za pokladnou a tři z nich tam stáli a hlídali. Za pokladnou stál teenager s otráveným výrazem. Tanner tam položil lahve s vodou, jídlo a nějaké další věci, ale on nic z toho nenamarkoval.

O chvilku později se nade dveřmi rozezněl zvonek a dovnitř vstoupil starší muž. Kývl hlavou směrem k Tannerovi, obešel pokladnu a se stejným gestem se podíval na prodavače. Ten s evidentní úlevou zmizel ven.

Zavolali majitele nebo manažera. Kdokoliv to byl, pohyboval se okolo s jistotou a všechno zboží na pultu začal markovat.

Tanner se ohlédl, když se mu rozezvonil mobil. „Vezmi si, co chceš, Riley.“

Krk jsem měla ztuhlý, když jsem vyrazila k uličce s pitím. Potřebovala jsem vodu a jídlo, ale nevzdálila jsem se natolik, abych neslyšela, co do telefonu říká.

„Ano?“ Pauza. „Jsme.“ Další pauza. „Provedu.“

No, to jsem se toho dozvěděla.

Potřásla jsem hlavou a šla si nabrat vše, co budu potřebovat. Vzala jsem kartáček na zuby, pastu, deodorant, vodu a pár kousků ovoce.

Tanner ustoupil, když jsem to vyskládala na pult. „Tam, kam jedeme, pro tebe máme všechno připravené.“

„To jsi mi neřekl,“ posunula jsem přesto věci k pokladně.

O nic nešlo, ale byla to v tuhle chvíli moje jediná možnost odporu. Navíc jsem si nemyslela, že by měl kartáček na zuby s pastou a pár dalšími věcmi zruinovat rodinný rozpočet Bennettových. Byli to miliardáři.

Majitel/manažer můj upřený pohled neopětoval, protože se soustředil na markování zboží.

Tanner něco řekl jednomu muži z ochranky a gestikuloval u toho směrem ke mně. Ten souhlasně přitakal a přesunul se mým směrem, zatímco Tanner odešel na záchod. Uvědomila jsem si, že postupně všichni chodí po dvou na toaletu zadním vchodem, kterého jsem si nevšimla.

Přesunula jsem se k hlavním dveřím, abych na ně počkala. Dva hlídači vyrazili se mnou a bylo až děsivé, jak se ve stejnou chvíli další dva venku přemístili ke dveřím. Věděla jsem, že komunikují přes vysílačky, ale i tohle ukazovalo, jak jsou připravení a profesionální. Pocit beznaděje spolu se vztekem mnou projel jako nůž.

Tenhle pocit se mi nelíbil.

Můj otec byl také mocný a nebezpečný, ale nikdy by nepřipravil nic takového. Nemohl by si to dovolit, a především by k tomu neměl ani důvod. Sice jsem ho nenáviděla, ale určitě neměl tolik nepřátel jako rodina Bennettových. Vlastnictví přepravní společnosti nevynášelo tolik, aby z něj udělalo miliardáře. Ani zdaleka.

„Fajn.“ Tanner vyběhl ze záchodu a pořád mluvil do telefonu, když se ke mně blížil. „Můžeme vyrazit.“

Všimla jsem si, jak hlídač předává majiteli pumpy nějakou obálku, zatímco si bere tašky s nákupem.

Musím říct, že jsem byla docela překvapená, že si jen bez zaplacení nevzali, co bylo potřeba, a neodešli. Nikdo by jim v tom nebránil, protože nikdo nechtěl mít problémy s rodinou Bennettových. Když ale pohledem zkontroloval obsah obálky, vypadal spokojeně.

„Riley.“

Tanner na mě čekal u auta a ochranka mi držela otevřené dveře.

Zrychlila jsem krok a hned vzápětí si za to vynadala. Mohla jsem si přece jít rychlostí, jakou budu chtít. Venku vál lehký vánek. Obvykle bylo v červnu okolo dvaceti stupňů, ale stejně jsem se teď chvěla. Jakmile začalo zapadat slunce, teplota se snížila.

KURVA!

Uvnitř jsem se nepodívala, kolik je hodin.

Byla jsem tak zaneprázdněná hledáním únikové cesty a pozorováním toho, co dělá ochranka, že jsem na to úplně zapomněla. Když se nad tím ale zamyslím, snažila jsem se přiblížit k pultu, ale dva hlídači se mi postavili do cesty, takže by to nejspíš nehrálo žádnou roli.

Měli to naplánované, proto by to k ničemu nebylo.

Žádné hodiny tam nejspíš ani nebyly, protože bych si jich jinak všimla.

Začalo mě škrábat v krku.

Opravdu na mě byli dobře připravení.

„Kolik holek už jsi unesl?“ zavolala jsem na Tannera.

Podíval se na mě, zatímco obcházel SUV. Viděla jsem ho skrz okna.

Odfrkla jsem si. „Je to běžná věc? Každý měsíc? Každý týden nebo pár dní?“

Neočekávala jsem žádnou odpověď, když jsem nastupovala, ale čekala jsem, že Tanner nasedne do auta se mnou a já si budu alespoň neustále stěžovat jako doteď, protože to bylo v tuhle chvíli to jediné, co mi zbývalo.

Jenže on nenastoupil.

Jeho dveře se náhle zabouchly a moje stejně tak. Moje noha sotva stihla uhnout, než dveře práskly. Potom se zamkly.

V panice jsem se rozhlédla okolo sebe. Byla jsem v autě jediná.

„Hej!“ zabouchala jsem na okno. Můj hlas byl nejspíš tlumený, ale museli mě slyšet. „Hej!“

Nikdo se nepodíval.

Tanner mezitím zmizel z místa, kde stál.

Hlídači okolo auta vytvořili lidskou zeď a blokovali tak veškerý výhled, kromě mezer mezi jejich rameny. Snažila jsem se získat co největší přehled o tom, co se venku děje.

Viděla jsem, jak Tanner kráčí směrem k volnému místu na parkovišti a čtyři muži z ochranky ho s malým odstupem následují.

Něco se blížilo.

Někdo se blížil.

A nemuseli jsme čekat dlouho.

Tři SUV se k nám rychle blížila z dálnice a zaparkovala před Tannerem se zavířením prachu.

Trošku jsem čekala, že se otevřou naráz všechny dveře a vyskáče z nich ochranka, protože se jednalo o stejná SUV jako ta, ve kterých jsme cestovali my. Nic z toho se ale nestalo. Otevřely se jen dveře u druhého vozu.

Kai Bennett dorazil.

Kapitola 7

Zasyčela jsem. Vařila se mi z něj krev a tuhla zároveň.

Od té doby, co jsem ho viděla naposled, vypadal mnohem líp.

Vyšší, atraktivnější, nebezpečnější. A já jsem ho o to víc nesnášela.

K smrti jsem ho nenáviděla.

Kai a Tanner se nedali srovnávat. Tanner byl sukničkář a ten, který se mnou vždy flirtoval. Kromě toho, že to byl hajzl, který mě teď unesl, jsem si byla jistá, že všechny ty vlastnosti má dodnes.

Když jsem se ale podívala na oba bratry, jak tam stojí naproti sobě, z Kaie vyzařovala moc a autorita, i když tam jen tak stál.

Všichni z ochranky jako by se snažili být alespoň o centimetr vyšší.

Napětí se venku dalo krájet a já to cítila i uvnitř auta. Na zátylku se mi naježily vlasy a měla jsem husí kůži.

Kai tam stál a poslouchal Tannera. Sluneční brýle mu zakrývaly oči, ale dokázala jsem si je živě představit z paměti. Když mi řekl, ať nechám Brooke na pokoji, chvíli potom co jí Bennett starší oznámil, že je Cord mrtvý, ty oči vypadaly stejně. Jako mrtvé.

Udělalo se mi špatně od žaludku a rukama jsem se chytila za břicho, jako kdybych se jeho obsah snažila udržet uvnitř.

Z nikoho jiného mi nebylo tak zle. Možná jen z otce, protože Kai Bennett a Bruce Bello byli jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet.

Měla jsem se radši dívat jinam, abych nevyhodila obsah svého žaludku, ale prostě to nešlo. V ušních bubíncích jsem slyšela tlukot srdce a ucítila v puse žluč. Přesto jsem nedokázala odvrátit oči a s loktem položeným na okýnku jsem se posunula blíž, abych na Kaie dobře viděla.

Musela jsem zkusit odezírat ze rtů. Píp.

Tak ne.

Uslyšela jsem další pípnutí zpředu auta.

Pokusila jsem se posunout blíž a vtom se ozvalo třetí pípnutí. Někdo tam zapomněl telefon. Byla tam přepážka s okénkem oddělující předek od zadní části vozidla, ale dalo se přes něj protáhnout. Zatlačila jsem a o centimetr ho posunula.

Nebylo nijak zamčené, ale hned mi došlo proč. Musela jsem napnout všechny svaly, abych ho o ten centimetr pootevřela. Čtvrté pípnutí už v mém těle rozproudilo krev. Adrenalin a nadšení mě zachvátily skoro zběsilou potřebou ten telefon získat.

Za pomoci celé váhy jsem okénko otevřela o další centimetr.

Zatraceně. Páté pípnutí.

Telefon byl pod palubní deskou, přímo pod mými prsty. Zkusila jsem okno ještě jednou trošku otevřít a skoro jsem přepadla dopředu. Nechtěla jsem rozhýbat auto a upozornit tak na to, co dělám, jenže to nevyšlo.

Sakra.

Cítila jsem, jak se SUV otřáslo, takže jsem musela všeho nechat a zkontrolovat situaci pohledem přes rameno.

Ochranka stála pořád zády k autu a oba Bennettové se vybavovali. Nikdo z nich se nedíval mým směrem. Alespoň pro tuhle chvíli jsem byla v bezpečí.

Okno se otevřelo o dalších pár centimetrů, dost na to, abych dostala dovnitř alespoň paži. S obličejem na skle jsem se natáhla k palubní desce.

Prsty se mi sotva dotýkaly, ale podařilo se mi do nich telefon vzít a pomalu ho vytáhnout k sobě skrz okno.

Pulz mi uháněl jako zběsilý.

Nekontrolovaně jsem se začala chvět, a když jsem se podívala na obrazovku telefonu, málem jsem se rozbrečela štěstím. Žádný kód na odemčení nebyl potřeba. Vytočila jsem bezpečnostní číslo a o vteřinu později uslyšela: „411, jaké máte informace?“

Slzy mi stékaly po tváři. „Tady sekce osm, hider číslo devadesát šest. Moje poloha je na této souřadnici.“

Na druhém konci bylo ticho. Poslouchali mě.

„Byla jsem unesena rodinou Bennettových.“

To bylo vše, co jsem musela říct.

Věděli, co dělat, a kamkoliv by mě teď odvezli, najdou mě. Takhle jsme to dělali. Hned jak jsem řekla své identifikační číslo agenta Sítě, Blade dostal upozornění. Během pár vteřin bude na drátě, takže jsem si byla celkem jistá, že už teď zaměřuje mou polohu.

Za minutu předají informace nejbližším hiderům a ti budou do pěti minut od oznámení sedět v autě na cestě pro mě.

Stačilo jen počkat, až přijedou.

Znala jsem Bladea a věděla jsem, že mu jeden telefon nebude stačit. Použije tuhle polohu k tomu, aby našel i ostatní mobily v okolí, takže i kdyby mě teď odvezli někam jinam, než mě stačí hideři najít, dokáže mě vystopovat sám. Pokud Bennettovi nemají nějaké zařízení, aby zamaskovalo jejich signály – o čemž jsem nikdy neslyšela.

„Čtyři hideři už jsou na cestě,“ řekl hlas na druhé straně. „Ukončete tento hovor a vymažte stopy.“

Ráda.

Vymazala jsem historii hovorů a vrátila telefon zpět pod palubní desku tak, jak byl předtím. Snažila jsem se dostat okno do původní polohy, k čemuž mi chyběl tak centimetr, když se najednou ochranka dala do pohybu.

Rozdělili se u mých dveří a já uviděla Tannera, jak míří zpátky za mnou, hlavu má sklopenou a zatíná čelist.

Uvelebila jsem se na sedadle, aby to vypadalo, že jsem ho neopustila, a když nastoupil, držela jsem hlavu dole. Utřela jsem si slzy a dva členové ochranky se usadili k nám.

Cítila jsem na sobě Tannerův pohled, ale nikdo neřekl ani slovo a o chvilku později jsme začali couvat.

Odjížděli jsme.

Ohlédla jsem se a všimla si, jak nás ostatní tři SUV předjíždějí, a v momentě, kdy jsme se dostali zpět na silnici, se naše rychlost rapidně zvýšila. Napětí, které jsem cítila tam venku, se dostalo s Tannerem dovnitř vozu. Tentokrát svůj telefon nevytáhl. Seděl skoro stejně jako ochranka, jen ne tak vzpřímeně a v pozoru.

Oba hlídači měli neustále prsty na sluchátkách v uších.

Takhle jsme jeli celou hodinu, než se venku úplně setmělo.

Když jsme zpomalili, nebylo už vidět na krok, kromě světel z reflektorů.

Zahnuli jsme na štěrkovou cestu, kterou obklopoval jen les. Přejeli jsme přes kovový práh a pak přes velkou bránu. Pohybovali jsme se šnečí rychlostí, jako bychom na něco čekali, a pak jsme najednou zase nabrali rychlost. Řítili jsme se po úzké lesní cestě. Odhadla jsem to tak na tři kilometry, než jsme znovu zpomalili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bennett Mafia : Zakázaná láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.