Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Helena Hunting: Sexy srážka

Vydání první

Copyright © 2019 by Helena Hunting

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,

New York, New York, USA.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2355. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Meet Cute vydaného nakladatelstvím Forever, an imprint of Grand Central Publishing, v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover photographs © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1358-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1359-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Helena Hunting

Sexy srážka

Tuhle knížku věnuju všem bratrům,

kteří se kdy postarali o své sestry.

Poděkování

Jako vždycky bych chtěla z celého srdce poděkovat svému manželovi a dceři, kteří mi tohle umožnili. Moc vás miluju. Díky za vaši trpělivost a pochopení a objetí a povzbuzování.

Své rodině děkuju za lásku a podporu a za to, že mě pomohli utvořit do člověka, jímž jsem dnes. Bez vás bych taková nebyla.

Debro, sůl bez pepře je jako Kanada bez javorového sirupu nebo bez hokeje.

Mám úžasnou skupinku přátel a kolegů, kteří mi pomohli vzít nápad a přetvořit ho v knížku, již teď držíte v rukou, a bez nich bych to nezvládla. Kimberly, ty jsi jako jednorožec a já jsem moc ráda, že tě mám po svém boku.

Sarah, jsi neuvěřitelný člověk. Děkuju tobě a Hustlerům, že jste mě celou dobu drželi za ruku.

Spoustu lásky posílám Leah a svému týmu ve Forever za to, že to byla taková zábava!

Nino, jsi zvláštní typ superhrdinky, děkuju ti za všechny ty roky a lásku. Jenn, jsi skvělá a tvoje pozitivní myšlení a vhledy z tebe dělají opravdu báječnou kamarádku a kolegyni. Děkuju ti, že jsi součástí mého týmu.

Beaverům děkuju, že se mnou vždycky sdílíte mé vzrušení z nových knih a projektů. Zbožňuji vaše nadšení pro slova a milostné příběhy.

Jsem moc hrdá na všechny neuvěřitelné ženy z téhle komunity, které jsou mé přítelkyně, kolegyně, učitelky a roztleskávačky: Deb, Leigh, Tijan, Teeny, Susi, Eriko, Shalu, Kellie, Ruth, Kelly, Melanie, Kristy, Karen, Marty, Marnie, Julie, Jo, Laurie, Kathrine, Angelo, moje Pam, Filets, Nap girls, Holidayovi, moje Backdoor Babes, Taro, Meghan a Katherine (a znovu Deb), děkuju, že jste, jaké jste, a že zvládáte moje ztřeštěnosti.

Mým čtenářům, blogerům, bookstagramerům a všem báječným lidem z téhle komunity, kteří čtou a milují a sdílí: je pro mě čest být jednou z vás.

Prolog

SRÁŽKA S FANYNKOU

Kailyn

Před osmi lety

„Klíčem k úspěchu je vizualizace.“ Uklidňující hlas poutá moji pozornost hlavně proto, že mám sluchátka, která blokují všechny ostatní zvuky. Odolám touze znovu zkontrolovat rozvrh – moc dobře vím, kam mám jít, protože jsem si tu cestu včera prošla, a soustředím se na podcast. Dneska je můj první den na právnické škole a jsem odhodlaná dostat se do ní s čistou myslí. „Zavřete oči a vizualizujte si, jak vypadá váš úspěch. Vizualizujte si úspěch.“

„Vizualizuju si úspěch,“ mumlám, zavřu oči a vyrazím přes otevřený prostor před univerzitou. Je to zkratka a místo, kde se studenti scházejí mezi přednáškami.

„Vydechujte strach,“ zabručí mi do ucha žena z motivačního podcastu. „A nadechujte úspěch.“ Žena hlasitě nasaje vzduch.

„Vdechuju úspěch.“ V nose mě polechtá čerstvá vůně trávy a stromů a mám dojem, že někdo v okolí je postříkaný kolínskou, protože zachytím její slabý závan.

Trochu nadzvednu jedno víčko, jen abych se ujistila, že nejdu úplně mimo.

„Jak vypadá váš úspěch? Vizualizujte si úspěch. Řekněte to se mnou…“

Zavřu oči a opakuju to, vizualizuju si státnice a promoci a získání těch nejlepších možných stáží, nejlepšího průměru ve třídě, napsání té nejlepší práce. Znovu odříkám mantru, zatímco pokračuju přes zelený prostor, čím dál vzrušenější z první přednášky. Tenhle rok všem nakopu zadek. Porazím všechny svoje spolužáky a vyškrábu se až na samý vrchol. Jako na Mount Everest, jenom to nebude tak děsivě nebezpečné.

Právě si vizualizuju, jak vyhrávám svůj první případ, když mě překvapí hlasitý výkřik. Otevřu oči a zjistím, že se na mě řítí frisbee. Jenomže co je horší, za tím diskem právě skáče obrovský chlapík, aby ho chytil – působí to dost podivně a naneštěstí to vypadá, že já mu stojím přímo v cestě.

Batoh mi sklouzne z ramene a já přes něj zakopnu, jak se snažím vyhnout tomu frisbee a klukovi. Matra v mých uších zmlkne, protože mi vypadnou sluchátka.

„Pozor!“ zařve někdo.

Dezorientovaně se otočím a napálím to do kluka s úžasnou postavou.

„No sakra!“ vyjekne.

Chytnu se ho za ramena, jenže zakopnu o ten svůj pitomý batoh a stáhnu ho s sebou. Přistaneme na zemi s tlumeným bác. Pořád se ho držím za tričko a snažím se zjistit, jak se tohle stalo, a hlavou se mi honí, že takhle jsem si úspěch ani omylem nevizualizovala.

„Moc se omlouvám. Jsi v pořádku?“ Nadzvedne se na loktech, cvičí nade mnou v podstatě kliky. Udělalo by to na mě dojem, kdybych se necítila tak trapně.

„Bylo by mi mnohem líp, kdyby lidi dávali pozor na to, kam jdou,“ zamumlám a snažím se vymanit svoje končetiny zpod jeho, aniž bych nám nějak ublížila. Sedí mi obkročmo na nohou, takže stačí nenadálý pohyb a moje koleno a jeho mužské partie se velice nepříjemně setkají. Všimnu si, že voní po čistě vypraném prádle, deodorantu a náznaku kolínské, s příměsí žvejky s příchutí vodního melounu.

Jeho tvář je asi jen patnáct centimetrů od té mojí, takže zblízka vidím, jak se mračí. „Nakráčela jsi nám doprostředka hry.“

Mrknu ke skupince hráčů a dojde mi, že má pravdu. Vizualizovala jsem si vlastní úspěch tak usilovně, že jsem jim zkazila hru.

„Omlouvám se. Poslouchala jsem podca–“ Vzhlédnu k němu a vysvětlení se mi zadrhne v krku, když se zarazím, abych si ho doopravdy prohlédla.

Poznám jeho tvář, protože jsem o ní nekonečně fantazírovala celou svoji pubertu. A taky v dospělosti. Dokonce ještě minulý týden.

Jeho mírně naštvaný výraz se promění v pobavení, když na něho civím s otevřenou pusou. Pořád ho držím za tričko. On se stále nadzvedává nade mnou. Stehno Daxtona Hughese je mezi mýma nohama.

„Ježíšimarjá!“ Můj hlas je příliš pištivý a příliš hlasitý, zvlášť vzhledem k tomu, že nás dělí jenom patnáct centimetrů. Vlastně přímo vřeštím. Jako bych byla zase jedenáctiletá holka. „Ty jsi Daxton Hughes! Já tě miluju!“ Totálně ho zaskočím, když se mu vrhnu kolem krku, takže ho připravím o rovnováhu a on přistane na mně. Je neuvěřitelně těžký, ale mně je to jedno, protože se k sobě naše těla tisknou. Na tenhle moment do smrti nezapomenu. Daxton Hughes leží na mně! Jen škoda, že nejsme na pláži a nemáme na sobě plavky. Nebo v posteli. Nazí.

Pořád ho objímám, když mě vytáhne do sedu. Je to extra trapas, když máme oba koleno nebezpečně blízko slabin toho druhého. Taky si všimnu, jak je ztuhlý a co jsem to právě plácla a co momentálně dělám. Jsme na otevřeném prostoru a všude kolem je spousta lidí.

Zděšeně ho pustím a chci se odtáhnout, jenže ho málem kopnu do jeho mužských klenotů. Vyškrábu se na nohy, o krok ustoupím, zatímco on se zvedne do své plné výšky. Panebože, ten je ale vysoký. Vyšší, než jsem čekala, a taky širší v ramenou. Nejspíš takhle vyrostl, poté co skončil v mém oblíbeném televizním seriálu. Mávám rukama. Proč mávám rukama? Musím zastavit svoje tělo, aby nedělalo divné věci, ale nedokážu se ovládnout a nervozita mě nutí chovat se šíleně a trapně. Je tu příliš mnoho svědků.

Jeho modrozelené oči barvy tropického oceánu jsou doširoka otevřené a jeho prchavý senzační úsměv povadne. Což chápu, protože se chovám jako ty holky. Nikdy se takhle nechovám. Kromě téhle chvíle.

Aspoň trochu začnu ovládat svoje ruce a plácání zmírním na nekoordinované zamítavé mávnutí ve snaze vymazat ta poslední slova. Jenomže už je pozdě vzít je zpátky. Taky to vypadá, že nejsem schopná zastavit ten proud nesmyslných trapných slov, co se ze mě řine. „Chci říct, že jsem milovala tvůj pořad. Jako že moc. Byl můj nejoblíbenější, jako úplně ze všech. Sledovala jsem ho každé úterý večer. Celou dobu, co jsem chodila na střední, vysílali Můj život o víkendech od rána do večera a my jsme s kámoškama přespávaly jedna u druhé a byly vzhůru celou noc. Jako Dustin jsi byl senzační. Nejradši jsem měla třetí řadu, nebo možná čtvrtou. Proboha. Nemůžu uvěřit, že stojíš přímo přede mnou. Nemůžu uvěřit, že jsem tě potkala.“ Nemůžu uvěřit, co to tady plácám.

S každým tím hlasitým přiznáním mu cukne v čelisti. Nedokážu říct, jestli je mu trapně, nebo je naštvaný. Nejspíš obojí. Přeju si, aby mě někdo praštil po hlavě a poslal do bezvědomí, abych tuhle katastrofu dokázala zarazit. Jsem na sto procent úplně mimo, a i když vím, že ze sebe dělám naprostého pitomce, nedokážu to zarazit.

„Dáš mi svůj autogram? Možná by ses mi mohl podepsat na rozvrh? Nebo na mapu. Ach! Můžeš se podepsat na mě!“ Zvednu batoh spolu s telefonem a sluchátky, které vrazím do kapsy džínsů. Ruku strčím do přední kapsy batohu a šmátrám po jakékoliv tužce. Vytáhnu hrstku možností, včetně růžového zvýrazňovače. „Myslíš, že bude tahle barva vidět na mojí ruce? Ach! A co na tričko? Růžová se mi k tomu moc nehodí, ale to je fuk, ne?“

Položí svoji ruku na moji. Znovu se mě dotýká. Záměrně! Rozhlédne se kolem a nakloní se blíž. „Podepíšu ti, co budeš chtít, ale i když se mi tvoje nadšení líbí, vážně hodně, snažím se být nenápadný, a ty máš plíce, za které by se nemusely stydět ani roztleskávačky.“ Jeho hlas je mnohem tišší než můj a mně dojde, že se mě snaží uklidnit.

Připlácnu si ruku na pusu. „Správně. Promiň. Panebože. Moc se omlouvám. Tohle je pěkný trapas. Já jen… Nemáš ani tušení. Nebo možná máš. Nemyslela jsem si, že jsi tak vysoký. A takhle zblízka vypadáš ještě líp. Vždycky jsem si myslela, že nosíš kontaktní čočky. Máš moc hezké oči.“ Pevně zavřu ty svoje. „Vážně musím sklapnout.“

Uchechtne se. „Ty máš taky hezké oči.“

Nadzvednu jedno víčko a on se na mě pousměje koutkem úst, vytrhne mi popisovač z ruky a podepíše se mi na batoh. Nikdy ho nevyhodím, nikdy.

„Hughesi, už musíme jít,“ zavolá někdo.

Zvedne jeden prst, pak zavře popisovač a podá mi ho zpátky. „Musím vyrazit na přednášku, ale třeba se zase potkáme.“ Zamrká a otočí se, pak se rozběhne a cestou od jednoho ze svých přátel popadne batoh.

„Právě jsem potkala Daxtona Hughese a on mi řekl, že mám hezké oči,“ prohlásím, když znovu vyrazím přes travnatou plochu. Dvě holky sedící pod stromem si mě divně prohlížejí, ale je mi to jedno. Tohle je ten nejlepší první den na univerzitě v historii. Když se na chvilku zastavím na záchodech, abych přestala hyperventilovat kvůli přemíře vzrušení, zaplaví mě rozpaky. Chovala jsem se jako bláznivá fanynka a on byl moc milý. A dotkl se mě.

Vždycky jsem si představovala, že kdybych potkala některou z mých oblíbených celebrit, byla bych v klidu, úplně v pohodě, jednala bych s nimi jako s obyčejnými lidmi. V tom jsem se ale očividně pletla.

Na záchodě strávím až moc času, abych se ujistila, že vypadám aspoň trochu slušně, takže si pak musím pospíšit do budovy, kde mám přednášku. Než tam dorazím, do začátku zbývají jenom dvě minuty. Dobré místo už teda asi neseženu. Nic se neděje. Vizualizuj si úspěch.

Do posluchárny vejdu zadními dveřmi, abych cestou nemusela projít kolem vyučujícího. Jsem upocená a neupravená, zatímco po místnosti bloudím pohledem. Zbývá jenom pár prázdných míst. Mumlám omluvu, zatímco se prodírám uličkou a nutím lidi, aby uhnuli nohama a posunuli si batohy. Jak se tak sunu k prázdnému místu, přiblížím se k nataženým nohám a zamumlám další omluvu. V hlavě mám po tom ránu tak vymeteno, že si nevšimnu popruhu batohu. Znovu zakopnu a skončím natažená na něčích nohou.

„Co to sak–“ Na podlaze přistane kelímek a kafe se mi rozstříkne po obličeji a tričku a pod místem, kam jsem se chtěla posadit, se vytvoří kaluž.

Snažím se narovnat, aniž bych strčila ruku do toho kafe. „Panebože, moc se om–“ Podruhé během dvaceti minut vzhlédnu do známých očí. „Tohle je jako v tom dílu z druhé řady!“ Dávám si pozor, abych tentokrát mluvila potichu.

Daxton se uculí, možná si vybavuje ten díl, o kterém mluvím. Ten, v němž dívka zakopne a skončí na jeho klíně a pak spolu chodí celou třetí řadu.

Než může něco říct, ozve se kluk vedle něho. „Ježíši, Hughesi, nemůžeme tě někam vzít, aby se na tebe nevrhala nějaká fanynka, co?“

Všichni propuknou v smích, ale Daxton obrátí oči v sloup. „Nechovej se jako debil, McQueene, a uhni s tím svým zatraceným batohem. Je to tvoje chyba, že zakopla.“

Zavrtí nohama a pomůže mi vstát. Sesunu se na prázdné sedadlo vedle něho, hrdlo stažené a tváře zrudlé rozpaky po poznámce jeho kamaráda. Je moc pozdě, abych si našla jiné místo, a už tak jsem přitáhla až moc pozornosti. Lidi na mě zírají a uculují se. Musím posunout nohy a batoh si dát na klín, abych nešlápla do rozlité kávy. Jsem ráda, že jsem si dneska nechala rozpuštěné vlasy, protože mám tváře jako v ohni.

„Vsadíme se, kolik zákazů přiblížení budeš muset tenhle rok podat?“ zeptá se jeden z jeho kamarádů hlasitě.

Žaludek se mi zkroutí a cítím se celá upocená a ulepená. Hrozí, že se rozbrečím, a tak zabořím nehty do dlaní. Incident před školou byla jedna věc, ale teď je tu spousta očí, před kterými se další hodinu nebudu moct schovat.

Profesor naštěstí nařídí, aby se třída zklidnila, a hihňání vedle mě ztichne. Na konci přednášky zavrtám oči do batohu, zatímco si do něj ukládám učebnice. Na mém stolku přistane složený kus papíru.

„Uvidíme se příští týden.“ Daxton se na mě pousměje, přehodí si batoh přes ramena a následuje své přátele uličkou.

Počkám, až odejdou, než list rozložím.

Přesně jako v druhé řadě ;)

Jako nějaký zaláskovaný idiot ten vzkaz nosím s sebou po celý zbytek roku a pak si ho schovám do zásuvky se spodním prádlem, aby se neztratil. Pokaždé, když mě pozdraví, prakticky omdlívám. Když na přednášku dorazí po mně, posadí se za mnou, a když se míjíme v kampusu, usmívá se. A když při hodinách trénujeme soudní procesy, vždycky stojíme proti sobě. Vypadá to, jako by se mnou flirtoval.

Jenomže když přijde na věc, všichni se staráme jenom sami o sebe bez ohledu na to, jak přátelsky ta rivalita působí. Takže v posledním ročníku, když za ním zajdu pro pomoc, nemělo by mě překvapit, že se na mě vykašle, aby získal to, pro co jsem tak usilovně dřela.

Celá ta vizualizace úspěchu mi nakonec byla houby platná.

Kapitola 1

ZÁVAN MINULOSTI

Kailyn

Současnost

Problém s dočasnými asistentkami spočívá v tom, že neznají pravidla. Jako třeba pravidlo číslo jedna: Poznamenejte si jméno klienta, než mu domluvíte schůzku. Moje obvyklá asistentka Cara je na dovolené a já ji právě teď obrovsky postrádám. Jediné, co o svých tajemných klientech vím, je, že to je pár, který chce založit svěřenecký fond pro svoji dceru. Což je zatraceně široký pojem. A mně už nezbývá absolutně žádný čas, abych poprosila o nějaké podrobnosti, protože tu budou každou minutu.

Když moje dočasná asistentka rozrazí dveře do mé kanceláře, právě mám hrnek na půl cesty k ústům. „Vaši klienti už jsou tady!“

O půl vteřiny později pobízí dovnitř pár, který vypadá kolem pětapadesáti. Pár kroků za nimi je mnohem mladší muž. Muž, kterého poznávám.

Ten samý muž, jehož teenagerovská podoba ze seriálu Můj život je navždy zvěčněna na mém hrnku. Ten hrnek není nijak zvlášť lichotivý, je na něm Daxtonova vzlykající tvář s hashtagem #zasepondeli pod uslzenou tváří.

Skoro ten hrníček upustím. Tekutina přitom vyšplíchne ven a steče mi po ruce. Díkybohu, že je to jenom voda – ano, piju ji z hrnku. Mám ráda šálky s uchy. Rychle hrnek postavím na stůl a utřu si mokré ruce o sukni.

Moji klienti už zřejmě nejsou žádná záhada. „Pane a paní Hughesovi, velice ráda vás poznávám!“ Sakra. Mám zbytečně pronikavý hlas.

Potřesu si s nimi rukama, zatímco se představují jako Craig a Evelyn, a pak se obrátím na Daxtona, který si nás skoro nevšímá, protože má telefon v ruce a ťuká do něj. Nejspíš kuje pikle, jak zničit dalšího přítele.

Pořád je absurdně pohledný, možná ještě víc než před pěti lety. Trochu přibral, mladická vytáhlost se proměnila v postavu, kvůli které určitě tráví hodiny týdně zíráním do zrcadla, zatímco zvedá činky.

Kromě toho, že je atraktivní, oplývá takovým tím neodolatelným kouzlem jako spousta herců. Dělá to z něho dokonalého právníka. Jeho krásná tvář a dominantní přítomnost jako by hlásaly do světa důvěřujte mi. Jenomže já vím svoje.

Nesnáším, že se mi pořád líbí. Nasadím napjatý profesionální úsměv, zatímco k němu napřáhnu ruku, i když to poslední, po čem toužím, je dotknout se ho – fajn, to je lež, v žaludku ucítím nervózní chvění. Je to protivné.

Čekám, až mě pozná, zatímco po mně jeho oči přelétnou pomalým pohledem. Pár vteřin se zdrží na mých nohou, nejspíš kvůli vzorovaným punčocháčům – kterými se snažím oživit svůj pracovní šatník. Když se jeho pohled konečně vrátí na mou tvář, mírně svraští obočí, než si se mnou potřese rukou. „Daxton Hughes. Rád vás poznávám.“ Očima zalétne k hrnku na mém stole a uculí se koutkem úst. Ten parchant. Dokonce si mě ani nepamatuje.

Vytrhnu ruku z jeho sevření, frustrovaná mravenčením, které mi vystřeluje z paže do nevhodných míst díky tomu zpropadenému potřesení. „Co kdybychom se posadili?“ Doufám, že si ostatní nevšimnou, jak zním zadýchaně.

Usadí se na židle kolem stolu v mé kanceláři. Kéž bych ten hrnek mohla schovat, jenže obrázek je po obou stranách.

Dax si natáhne dlouhé nohy a strčí telefon do kapsy, takže neustálé bzučení zpráv zní jen tlumeně.

„Moje asistentka Laura mi naznačila, že byste chtěli založit svěřenecký fond pro svoji dceru.“ Otevřu notebook a místnost naplní znělka ze seriálu Můj život. Načasování už nemůže být horší. Moje nejlepší kamarádka Holly mi pravidelně posílá memíčka a videoklipy jako vtip. Obvykle to není trapné, protože kluk, který v tom seriálu hrál, nesedí proti mně se svými rodiči.

Praštím prsty do klávesnice, abych ztlumila zvuk, ale podaří se mi ho jen na pár bolestivě trapných vteřin zesílit. „Za tohle se omlouvám.“

Daxton se tváří pobaveně. Možná že není tak hrozné, že si mě nepamatuje. Zkřížím paže na stole a soustředím se na jeho rodiče. Zátylek mám zpocený a tvář celou zrudlou. „Fond pro vaši dceru. Jak vám můžu pomoct?“

Paní Hughesová se mile usměje. Šedivějící vlasy má sestříhané do krátkého stylového mikáda. Její make-up je lehký a pečlivě nanesený. Oblečená je hezky, i když nijak nóbl. Vypadá moc mile. Jaká škoda, že porodila tak rozkošného idiota. Doufám, že její dcera bude mít lepší povahu.

„Rádi bychom se postarali o Emminy úspory a Daxton by se k nám chtěl přidat.“ Pohladí ho po ruce.

Daxton se na matku usměje. „Myslel jsem si, že by bylo dobré se připojit ke schůzce, když právník z mé firmy, který se zabývá fondy, je právě teď na dovolené, a rodiče nechtěli čekat.“

„Whitman a Flood je jedna z nejlepších firem ve městě. Budete tu v dobrých rukou,“ oznámím hrdě.

Evelyn souhlasně přikývne. „Pořád ji ještě považuju za dítě, ale brzy jí bude třináct a osmnáctiny jsou prakticky za rohem a pak už jen sledujete, jak se stěhují z domu.“ Pyšně se usměje na svého syna. „Každopádně pro Daxtona jsme svěřenecký fond nezřídili, když byl v Emmině věku, ale kdybychom to udělali, nejspíš by to bylo pro všechny jednodušší.“

„Daxton svoje peníze vždycky spravoval zodpovědně, kromě prvního roku na vysoké,“ prozradí pan Hughes.

„Nemůžeš se mu divit. V Emmině věku už Daxton hrál v televizním seriálu.“ Na vteřinu zalétne pohledem k mému hrníčku.

Daxtonovy tváře trošičku zčervenají. „Mami, nepřišli jsme sem, abychom –“

„Jsem si jistá, že slečna Flowersová ví, jaké to je mít pyšné rodiče,“ dodá pan Hughes.

Usměju se, ale z té poznámky se mi sevře srdce. Už je to dlouho, co se někdo chlubil mými úspěchy, a člověk, který mi ukradl ten největší, sedí na druhé straně stolu a očividně si nepamatuje, jak se mnou vymetl. Díkybohu ne doslova.

„Prosím, říkejte mi Kailyn,“ povím se žulovým úsměvem na rtech.

Daxtonovo obočí se svraští a pak nakloní hlavu na stranu a prohlíží si mě.

„Kam jste chodila na práva, Kailyn?“ zeptá se Evelyn.

„Na Kalifornskou univerzitu.“

„Vážně? Daxton tam taky studoval! Ve kterém roce jste promovala? Nemohlo to být dávno, jste velice mladá.“

Snažím se udržet ruce složené na stole, abych s nimi nezačala máchat kolem sebe. „Před pěti lety.“

„Ach, můj bože! Daxtone!“ Popadne ho za paži. „Chodili jste na práva ve stejnou dobu! Znáte se?“

„Možná jsme na sebe jednou nebo dvakrát narazili v kampusu.“ Podívám se na Daxtona, čekám, až to pochopí, až si vzpomene. Čekám na nějaké znamení, že má aspoň trochu špatné svědomí z toho, co provedl. I když jsme se nikdy mimo školu nestýkali, vždycky jsme spolu soupeřili. Popichovali jsme se při hodinách, zvlášť během debat, občas nás musel zastavit až vyučující. V té době to vypadalo tak trochu jako verbální předehra. Oba nás to bavilo, nebo jsem si to aspoň myslívala.

Daxtonovo obočí vylétne vzhůru. „No do prdele!“

„Daxtone!“ Matka ho plácne přes paži.

„Pardon. Páni. Kailyn. Nepoznal jsem tě.“ Promne si spodní ret prsty a znovu zkoumá moji tvář způsobem, který mi připomíná, jak se na mě díval na právech. „Ty, ehm… vypadáš jinak. Dobře. Vypadáš dobře.“

Věnuju mu napjatý úsměv a upravím si brýle. V duchu si přeju, abych si dneska vzala kontaktní čočky. „Ano, no, trička a džínsy se do práce tak úplně nehodí, jak určitě víš.“

Sjede pohledem dolů. „V tričkách a džínsech ses mi líbila.“

„Chodili jste spolu na nějaké přednášky? Přátelili jste se?“ Jeho matka si očividně nevšimla napětí, které by se mezi námi dalo krájet.

„Měli jsme spoustu společných přednášek,“ pronese Daxton a setká se s mým pohledem.

Proč je tady zničehonic takové vedro? „Ale nebyli jsme tak úplně přátelé.“ Zvednu pero a otáčím jím mezi prsty, abych se nezatahala za límeček blůzky, která mě najednou škrtí.

Nakloní hlavu na stranu, ve tváři zvědavost. „Tak trochu jsme spolu soupeřili, že? Udržovala jsi mě ve střehu, vždycky jsi byla dva kroky před každým, většinou včetně mě. Nebylo snadné konkurovat kráse a chytrosti.“

Rozesměju se. V jisté době jsem skoro uvěřila, že jsme přátelé, ale dokázal mi, jak moc se pletu. „Rivalové, jasně. Přátelé se obvykle nepodrážejí, aby si ukradli prvenství ve třídě, že ne?“

„Ukradli… Cože?“ Jeho obočí se stáhne. „Dřel jsem kvůli tomu jako mezek. Snad se na mě kvůli tomu pořád nezlobíš, vždyť už je to pět let.“

Je sakra jisté, že se kvůli tomu ještě můžu zlobit, zvlášť když se chová, jako by vyhrál čestně. Zatímco se probodáváme pohledy, v duchu si přeju, abych se radši zabývala trestním právem, a ne obchodním. Pak bych věděla, co mám dělat, aby mi prošla vražda.

Když zaslechnu zakašlání, najednou mi dojde, že se chovám naprosto neprofesionálně a že tuhle dětinskou bitvu sledují moji potenciální klienti, kteří jsou taky jeho rodiče.

„No, vy dva jste rozhodně plní ohně, že?“ zahihňá se jeho matka.

Nechci to jen tak nechat být, ale když v tomhle chování budu pokračovat, riskuju, že se ztrapním, a nechci Daxtonovi poskytnout tu radost a předvést mu, jak mě štve. Pořád. Jenomže tohle je první příležitost za celých pět let, kdy ho můžu konfrontovat, takže musím vynaložit obrovské vypětí vůle, abych potlačila vztek a nasadila na tvář falešný úsměv. „S Daxtonem jsme vždycky soupeřili o to, kdo z nás bude nejlepší ve třídě. Já jsem nakonec skončila druhá. Každopádně jste si sem nepřišli povídat o univerzitě. Pojďme probrat Emmin fond, a jak ho budete chtít zřídit. Určitě vymyslíme skvělý plán, který jí pomůže peníze zodpovědně spravovat, zatímco bude vyrůstat.“

Další hodinu strávím zkoumáním toho, jak šílenou částku tahle skoro třináctiletá dívka vydělala během šesti let hraní v reklamách. Na kratičký okamžik zalituju, že se moji rodiče nezajímali o Hollywood. A pak se podívám na Daxe a vzpomenu si, proč je dobře nedat se chytit do pasti a neuvěřit, že vám projde všechno na světě. Tolik, že Daxton přesvědčil sám sebe, že si zasloužil něco, co ukradl.

Jakmile vyřešíme hlavní oblasti, informuju jeho rodiče, že jim za pár týdnů pošlu dokumenty ke kontrole.

Zatímco je vyprovázím ven, Daxton si vezme vizitku. „Vypadá to, že se ti tu vede dobře.“ Přelétne moji kancelář pohledem.

„Je to skvělá firma.“ Náznaky mé osobnosti prosakují z podivných talismanů a tretek, které mám na stole a rozvěšené po zdi.

„Rád jsem tě zase viděl, Kailyn,“ řekne, ale tentokrát se nedívá na stěny. Znovu mi okukuje nohy, když mi pomalu přejede po vesele vzorovaných punčocháčích.

„Nápodobně,“ prohlásím, ale zní to spíš jako jdi do háje.

Má tu drzost, aby zamrkal, strčí si vizitku do náprsní kapsičky a následuje svoje rodiče z kanceláře. Jakmile je pryč, ukážu zdem oba prostředníčky a vyprsknu všechny možné nadávky. Je to značně nedospělé. Ten chlap ve mně probouzí to nejhorší. Přeju si, abych s ním mohla zůstat na pět minut sama, abych mu konečně mohla do očí říct, co provedl, a nakopat ho do toho jeho hezkého zadku.

Mrknu na hodiny a zjistím, že jdu pozdě na oběd. Obvykle by to nebyl problém, protože se na něj častokrát vykašlu a místo toho si otevřu sáček gumových medvídků nebo jiných sladkostí, které mám ukryté ve stole – není to nijak zvlášť zdravé, ale aspoň mě to udrží v chodu, když se mi nechce přerušovat práci.

Dneska ale máme s mojí nejlepší kamarádkou domluvený oběd v našem oblíbeném bistru a odpoledne mám plno, takže když přijdu pozdě, budu s ní moct strávit míň času a přitom ze sebe dostanu to setkání s Hughesem. Pošlu jí zprávu, že jsem na cestě. Když dorazím, Holly už sedí u stolu venku. Zvedne se a přitáhne si mě do pevného objetí. „Díky, že sis na mě udělala čas.“

Holly se k smrti ráda objímá, a i když to gesto očekávám, pořád mi chvíli trvá, než si vzpomenu, že jí ho mám oplatit. „Samozřejmě. Pro tebe cokoliv.“

S Holly se kamarádíme od doby, co jsem se ve třech letech přestěhovala vedle ní. Kromě doby, kdy odešla na vysokou do Santa Barbary, jsme vždycky bydlely ve stejném městě.

„Neuvěříš, kdo dneska dopoledne přišel do mojí kanceláře,“ prohlásím a sesunu se na židli proti ní.

„Znamená to, že chceš, abych hádala?“ Holly se pousměje a nadzvedne obočí.

„Můžeš to zkusit, ale pochybuju, že se trefíš.“

„Ach, teď mě to vážně zajímá. Byl to ten chlapík z konference, na který jsi byla minulej měsíc? Ten, kterej s tebou chtěl studovat dokumenty k případu na pokoji?“

Protočím oči. „Proboha ne, a tohle byla doslova ta nejhorší hláška v historii hlášek. Zkus to znovu.“

„Tak to prostě vyklop. Jsi celá rozechvělá, takže to musí být dobrý.“ Ukáže na moje ruce.

Kroutím ubrousek do čehosi, co by přibližně mohlo být meč nebo nůž.

Než stihnu zareagovat, přijde číšnice. Ani jedna se nepotřebujeme dívat do jídelního lístku. Chodíme sem tak často, že bychom ho dokázaly odříkat prakticky zpaměti.

Jakmile si dívka zapíše naše objednávky, Holly mávne rukou, abych pokračovala, a opře si bradu o pěst.

„Daxton Hughes.“ Když na mě jenom mrká, dodám: „Však víš, ten kluk z Mého života. Z toho seriálu, který jsme sledovaly celé roky každé úterý, jako by to bylo naše náboženství.“

„Ach, já vím, kdo je Daxton Hughes. Celý tři roky, co jsi byla na právech, jsi o něm vykládala v podstatě nonstop, a těch deset let předtím taky.“

„No, nakonec se z něho vyklubal pěkný parchant, ne?“ zamumlám. „A to se během posledních pěti let nezměnilo.“

„Ach? Co se stalo? Proč za tebou přišel? Aaach! Má snad nějaký nemanželský dítě, který se snaží utajit?“

Rozhlédnu se po bistru a mávnu na ni, aby mluvila tišeji. Při té schůzce nešlo tak úplně o něj, takže to Holly můžu říct, ale nechci, aby to slyšeli všichni. „Ne, doprovázel svoje rodiče, kteří chtějí založit svěřenecký fond.“

„To je mnohem míň vzrušující než nemanželský dítě.“ Holly se zamračí. „Vlastně je roztomilej, že s tím svým rodičům pomáhá.“

„Neříkej, že je Daxton Hughes roztomilý! Je pravý opak roztomilosti.“

Holly potlačí uculení. „Tak to vyklop všechno. Víš, že to chceš.“

Probodnu ji pohledem, ale má pravdu. Jsem pořád rozčilená. „Víš, co je úplně nejhorší? Nejprve mě ani nepoznal.“ Začnu kolem sebe mávat rukama jako vždycky, když jsem nervózní. „Tři roky jsme spolu chodili na práva.“

„Před pěti lety.“

„Stejně by si ale člověk myslel, že si bude pamatovat člověka, kterého podrazil.“ Sevřu okraj stolu a předkloním se. „Nechápal, že jsem pořád naštvaná, že mi ukradl první místo!“

Koutek Hollyiných úst sebou zacukal. „Jsem si zatraceně jistá, že bys dostala první místo za to, jak ho nenávidíš.“

„To není žádná legrace! Měla bys mě litovat!“

„Já tě lituju. Ale podle toho, co si pamatuju, jste spolu vy dva pořád soupeřili.“

„Předal moji práci učiteli pozdě!“

„Proč jsi mu ji prostě neposlala mailem?“

„Náš profesor byl ze staré školy a nesnášel počítače. Kdyby mu ji odevzdal včas, jak tvrdil, že to udělá, nestrhnul by mi body za pozdní dodání a měla bych lepší studijní průměr než on. Dokonce jsem zašla za tím profesorem a ten prohlásil, že s tím nic nezmůže.“ Opřu se zpátky, když před nás servírka položí naše talíře. Rozbalím příbor a agresivně nabodnu batátový hranolek.

„Víš, Kay, možná by sis měla vzít jednu z těch figurek ze seriálu Můj život a zkusit trochu voodoo. Třeba se pak budeš cítit líp.“

Protočím oči. „Nečekala jsem, že ho ještě někdy uvidím, a choval se tak nadutě a jako by se mnou flirtoval a prostě… Pche! A pořád je sexy a pořád má spoustu vlasů. Já ho prostě nenávidím!“

„Takže to znamená, že si o víkendu nezopakujeme sledovací maraton Mého života?“

Probodnu ji zabijáckým pohledem. „Ten seriál máme po zbytek života zakázaný. Ach, a mockrát děkuju za ten klip, co jsi mi poslala dneska ráno. Spustil se zrovna ve chvíli, kdy Hughesovi přišli do mojí kanceláře.“

„Panebože! Jaká je pravděpodobnost, že se to všechno takhle sejde?“

Vrhám na ni z očí vzteklé dýky. „Skoro jsem umřela trapností.“

„Určitě si ten maraton nechceš zopakovat? Mohlo by být očišťující ho seřvat, i když jen na televizní obrazovce.“

„Haha, Holly, haha.“ Pomalu vydechnu a přejedu si rukama po stehnech. Vážně se musím uklidnit. „Fajn, myslím, že jsem to ze sebe dostala. Promiň. Ten chlap ve mně prostě probouzí to nejhorší. Změníme téma. Jak to jde v práci? Co ten případ adopce, který právě řešíš? Je všechno v pořádku?“

Holly se pousměje, ale působí smutně. „Hope se po fyzický stránce daří dobře.“

„Ehm, to zní, že bude následovat nějaké ,ale‘.“ Přesně tohle potřebuju, rozptýlení od Daxtona Hughese a jeho pohledného úsměvu a idiotského chování.

„Biologická matka si to bohužel rozmyslela a nastal problém s adopčními dokumenty.“

To mě přiměje, abych se na židli napřímila. Holly je sociální pracovnice a často řeší problémy s péčí o dítě. „Jaký problém?“

„Ten právník, který je sepsal, odvedl lajdáckou práci a adoptivní rodiče, Lipsonovi, si toho nevšimli. Vypadá to, že biologická matka možná získá Hope do péče.“

Srdce mi poklesne. Matka malé Hope je narkomanka, která sice byla během těhotenství čistá, ale v minulosti se často vrátila ke svým starým zlozvykům, když toho na ni bylo příliš. Získání Hope do péče je však naneštěstí otázka spíš peněz než schopnosti vychovávat dítě.

Poklepu na okraj stolu a zvažuju možnosti Lipsonových. Jako někdo, kdo byl ve věku tří let adoptovaný a odvedený z domova, kde byla láska prokazována jen výší měsíčního peněžního příspěvku, je to pro mě hodně hořká pilulka na spolknutí. „Co kdybych ten případ vzala pro bono?“

Holly zavrtí hlavou. „Chceš získat partnerství ve firmě. Na něco takovýho nemáš čas. Navíc se to až moc podobá tvým vlastním zkušenostem.“

„A přesně proto bych to měla vzít. Kdo by se za ty rodiče dokázal postavit líp než někdo, kdo má sám zkušenosti s chybami v systému? Vlastně by mi to dokonce mohlo pomoct získat to partnerství. Proberu to s Beverly, ale myslím, že bude souhlasit.“

„Jsi si jistá? Už tak toho máš dost.“ Hollyin výraz plný naděje upevní mé odhodlání. I když jsem posledních pět let pracovala především na svěřeneckých fondech, vždycky mě tahle část práva zajímala. Natolik, že mimo pracovní dobu studuju adopční smlouvy a případy. Je to něco jako koníček, což je tak trochu smutné, uvědomím si, protože taky souvisí s prací.

„Pokud bude moct jedna malá holčička zůstat u milující rodiny, pak to za to stojí. Jenom budu muset zrušit všechny rande, co mám domluvené na páteční večer.“ Uculím se, doufám, že odlehčím náladu.

Holly protočí oči. „To nemůžeš. Budu hrozně osamělá.“

Obě se rozchechtáme.

Holly dloubne koncem brčka do citronu plavajícího v její sklence. „Ale fakt, jednou bychom vážně měly zkusit zajít na rande s opravdovýma chlapama.“

Odfrknu si. „S těmi je moc práce. Pořád něco požadují, třeba čas a energii.“

„A taky kouření, na to nezapomínej.“ Holly se uchichtne.

„Přesně, to je spousta věcí, kterých nemám nazbyt, nebo je nechci jen tak dát. Navíc mám kočky. Je s nimi míň práce.“ Linus a Shirley jsou moje sladká koťátka. Problémy dělají jenom tehdy, když smažím slaninu, ale jinak jsou neuvěřitelně dobře vychovaná.

Nabodne na vidličku hranolek a ukáže jím na mě. „Jestli ještě někdy narazíš na Daxtona, měla bys ze sebe tu pomstu nějak dostat, třeba v posteli. Slyšela jsem, že je to dobrý způsob, jak se vybít.“

„Protože nemám v plánu se s ním znovu potkat, vypadá to, že se té nenávisti jen tak nezbavím.“

Kapitola 2

SIROTCI

Daxton

O šest měsíců později

Zírám na stupidní memíčko – na kterém jsem já sám. Ten obrázek je víc než patnáct let starý, ale pořád koluje po internetu. Je to jedno z těch memíček Nesnáším pondělí doplněné ohyzdnou uřvanou tváří.

Jeden z mých kolegů a blízkých přátel mi ho poslal brzo ráno, takže je to první e-mail, který otevřu. Felix McQueen, jeden z obhájců u Freemana a spol., mi tohle provádí minimálně jednou za měsíc pod zástěrkou NALÉHAVÝ E-MAIL. Od školy je to mezi námi trochu napjaté, takže nad tím mávnu rukou.

Jeho zprávy jsou často naléhavé, takže jen zřídka váhám, než je otevřu. Myslí si, že je to legrace, ale ve skutečnosti je to jenom další připomínka, že se nikdy nezbavím těch let, která jsem strávil jako dětská televizní hvězda, bez ohledu na to, jak dlouhou cestu jsem ušel od čtení časopisu Teen Beat.

Zavřu e-mail, protože se ozve zaklepání na dveře. Ne že by na tom záleželo. Všichni v kanceláři to zatracené memíčko už viděli. Felix má hrnek s tím samým obrázkem a s radostí z něho popíjí na schůzích. Protože je to kretén. Každopádně aspoň že moje ponížení vydělává prachy. A já jsem proti tomu imunní. Většinou.

Felixova hlava se objeví ve dveřích. „Díky za to, že jsi takovej kretén, kreténe,“ vyštěknu.

Zatváří se zvláštně, nedokážu poznat, co to znamená. „Promiň za ten pitomej mail. Kdybych to tušil, neposlal bych ti ho.“

„Co kdybys tušil?“

Zamumlá něco, čemu nerozumím, a tváří se pochmurně, skoro jako by měl vážně výčitky svědomí. „Musím s tebou mluvit.“

Opřu se na židli a zkřížím paže na hrudi, žaludek se mi sevře jakýmsi těžkým pocitem, který nedokážu vysvětlit. Odmávnu ho sarkasmem. „Už vím, že se tenhle víkend pořádá čtyřiadvacetihodinový maraton sledování Mého života. A ne, nechci se dívat s tebou, aby mi narostla vagina.“

Zavře za sebou dveře a přejede si rukou přes kravatu. Připadá mi nervózní, což se mu nepodobá.

„Co se děje? Prohrál jsi ten Kentův případ?“ Porota už si to rozmýšlí dva dny. Je jen otázka času, než dospějí k nějakému rozhodnutí, ale může být jakékoliv.

Felix zavrtí hlavou a odmítne se mi podívat do očí, než přistoupí k mému stolu. „Nejde o žádný případ.“

„Tak o co teda? Co se děje?“ Ukážu na jeho vážnou tvář.

Promne si bradu dlaní a dlouze vydechne. „Tvoji rodiče měli autonehodu.“

Nechápu, o čem to mluví, na povrch ale vybublá vztek. „Nezahrávej si se mnou, Felixi.“

Olízne si rty, ohryzek mu poskočí, jak ztěžka polkne. „Kéž by to tak bylo, ale je to pravda.“

Zvednu se, až židle odletí, a ozve se zarachocení skla, když narazí do okenního panelu za mnou. „Jsou v pořádku? Do které nemocnice je odvezli? Jak zlé to bylo?“

Odpovědi, které nechci slyšet, už má vepsané ve tváři plné smutku. „Byla smrtelná. Je mi to moc líto.“

Jeho prohlášení mi rezonuje v hlavě, slovo smrtelná mě zasáhne přímo do srdce. „Jsou… mrtví? Oba?“ Musím napínat uši, abych ho slyšel, protože mi v nich hučí krev.

„Byli na dálnici. Smetl je náklaďák s návěsem.“

„Jak jsi to zjistil? Jak to víš?“ Připadá mi, že se všechno pohybuje zpomaleně, a zároveň zrychleně. Hlava se mi točí touhle novou děsivou pravdou.

„Přišla sem policie. Říkal jsem si, že bude lepší, když ti to poví někdo, kdo s tím nemá nic společnýho. Moc mě to mrzí, Daxi. Podle policie umřeli okamžitě. Tvoji rodiče nic necítili.“

Natáhnu se za sebe pro židli a znovu se na ni sesunu, najednou mám rozklepané nohy. Přejedu si dlaní po tváři, ta zpráva mi zvoní v hlavě a nechce se usadit. Najednou mi to dojde: neztratil jsem je jenom já. Tahle náhlá zející jáma v mé hrudi se odráží v ještě jednom, mnohem křehčím těle: „Emme?“

„Je ve škole. Ještě nic neví.“

Prohrabu stůl, abych našel klíče. „Musím – potřebuju za ní. Musím jí to povědět sám. Nechci, aby jí to říkal někdo jiný.“ Chudák Emme. Mně je třicet, a tohle mě zdrtilo. Jak to unese moje malá sestřička? Jak bude dál žít bez rodičů?

Obejdu stůl, ale Felix se postaví před dveře. „Proboha, Daxi, teď nemůžeš řídit.“

Popadnu klopy jeho saka, vztek a žal mě připravují o rozum. „Byli celý její svět. Musím za ní a ty mi zatraceně musíš uhnout z cesty.“

Položí mi ruce na ramena, moje agresivita na něj nijak neúčinkuje. „Já vím, chlape. Odvezu tě tam. Ale musíš se dát dohromady, jo? Jsi všechno, co má. Jestli se zhroutíš, udělej to teď, protože až se s ní uvidíš, musíš se zase ovládat.“

Má pravdu. Jsem všechno, co má. A ona je všechno, co mám já. Nejsem si jistý, kdo z nás dopadl hůř.

Než odejdu z kanceláře, promluvím si s policií. Felix udělal dobře, že mi to řekl sám. Tváří se apaticky, jsou totiž zvyklí přinášet špatné zprávy související se smrtí. Vyzvracím se do koše vedle svého stolu, když zjistím, že ten náklaďák byl cisterna, která převážela palivo a při nárazu explodovala. V tu chvíli se taky sesypu.

Nepamatuju si, že bych se šel po odchodu policie opláchnout do koupelny. Nepamatuju si, že nastupuju s Felixem do výtahu. Nepamatuju si, že nasedám do jeho auta. Když dorazím do školy, povím Felixovi, aby na mě nečekal. Vezmeme si Uber, nebo tak něco. Nevím, jak dlouho to potrvá, a i když je Felix můj nejlepší kámoš, musím to s Emme zvládnout sám.

Mám pocit, že je moje tělo zalité v betonu. Je těžké se hýbat nebo přemýšlet. Bolest v hrudi je prudká, všeprostupující, že stěží dokážu fungovat, když se šinu po schodech k hlavním dveřím.

Dorazím na začátku obědové pauzy. Počkám na židli vedle nějakého zasmušilého předpubertálního kluka, který se podle svěšených ramen dostal do nějakých potíží, než přivedou Emme z jídelny.

„Daxtone? Co tu děláš?“ Zvednu oči a uvidím tetu Lindu, matčinu sestru, jak stojí před recepcí, zatímco se budovou šíří pronikavé zvonění. Její tázavý úsměv povadne, když si mě prohlédne.

Určitě mám zarudlé oči a tvářím se ponuře. Zvednu se ze židle s napůl zničenými opěrkami a ztěžka si prohrábnu rukou vlasy. „Musím vidět Emme.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se Linda ostražitě.

„Ne. Není.“

Než jí to můžu vysvětlit, uslyším Emmin vzrušený hlas a žaludek se mi zkroutí do tvrdého uzlu. „Daxi?“

Otočím se a uvidím ji stát uprostřed kanceláře. Kéž bych mohl uchovat její štěstí v tuhle chvíli na pozdější dobu, protože jí ho hodlám zničit. Tvář jí září v úsměvu od ucha k uchu, tmavé oči jiskří vzrušením, když ke mně prakticky dotancuje. Vrhne se mi kolem krku. „Přišel jsi mě vzít na oběd?“

O nedělních obědech jí vždycky slibuju, že se za ní zastavím, ale kvůli práci to není snadné, zvlášť když se její škola nachází dobrých dvacet minut od mé kanceláře. Bojím se, že jsem brácha k ničemu, příliš soustředěný na vlastní život, než abych se obtěžoval být součástí své rodiny.

Pevně ji obejmu, nesnáším fakt, že musím zničit její svět. Bolest je brutálně ostrá, užírá mi srdce zevnitř.

Odtáhne se, úsměv plný očekávání. Chtěl bych uchovat její nevinnost, udržet ji v bezpečí před drsnou realitou světa ještě pár dalších chvil.

Její výraz zvážní, pronikavé hnědé oči si mě prohlédnou. „Co se stalo?“

Před tímhle ji uchránit nedovedu. Nic nezjemní tuhle tvrdou ránu. „Jde o mámu a tátu.“

„Cože?“ Rozhlédne se, jako by očekávala, že se objeví.

Moje další slova jí změní celý život. „Měli autonehodu.“

Z tváře jí vyprchá barva. Přeju si, abychom byli někde jinde. Kdekoliv jinde. Někde, kde budeme sami. V místnosti se zdmi a soukromím a tichem.

Zvedne si fialově nalakované nehty ke rtům. „Jsou v pořádku?“

Moje hlava váží snad tunu, když jí pomalu zavrtím. „Je mi to líto. Jsou pryč, Emme.“

„Pryč?“ zopakuje.

„Jsou… mrtví. Umřeli při té nehodě.“ Ta slova se rozlétnou jako ostrý štěrk zpod ujíždějících pneumatik.

Ruka jí spadne a přitiskne se na hruď, jako by se snažila zabránit srdci, aby se nezlomilo vejpůl. „Ne.“ Divoce zavrtí hlavou. „Dneska ráno mě sem odvezli. Byla jsem u zubaře. Byli tady. Byli tady!“ Hlas nabývá na síle, strach se poddává přílivu vzteku. Natáhnu se, abych ji upokojil.

„Ne!“ Odstrčí mě.

„Emme!“ Oči tety Lindy jsou vytřeštěné stejným šokem jako mé sestry.

Úplně jsem zapomněl, že tu je taky.

„Je mi to tak líto, Em.“

Popadnu ji za pěsti, když do mě začne bušit, a přitáhnu si ji na hruď, pevně ji obejmu. Chci ji ochránit před tou agonií, zatímco jí to pomalu začíná docházet.

„Ne, Daxi, ne.“ Vzdor ji opustí a zhroutí se na mě, začne usedavě vzlykat. „Byli tady. Nemůžou být pryč.“

A já jí dokážu jen opakovat, jak moc mě to mrzí. Znovu a znovu.

Kapitola 3

OTUPĚLOST

Daxton

Na pohřbu mám pocit, jako kdyby mi někdo polil čerstvou ránu citronovou šťávou. Emme je zničená. Já jsem zničený. Chovám se jako její kotva, abych nás udržel dál od rozbouřeného moře zuřících emocí, a ten den protrpíme společně. Potřeseme stovkami rukou, necháme se bezpočtukrát obejmout a utěšit, ale dojem, že nás proud unáší do neznáma, stejně nezmizí.

Právě teď se hrbím na sedacím pytli na podlaze, zírám do zářící sluneční soustavy na Emmině stropě a přitom uvažuju, jak zlá ta bolest ještě bude, než začne ustupovat. Slábnout.

Emme se přetočí na bok na své dětské posteli, pod bradou nacpanou plyšovou lamu, s níž vyrůstala. „Daxi?“

Lampička ve tvaru kočky na nočním stolku jí vrhá stíny přes tvář, její tmavé oči působí prázdně. Spí s rozsvíceným světlem od doby, co máma s tátou umřeli.

„Copak, škvrně?“

Prsty si zvedne k puse. Nehty má okousané do masa, kůže kolem nich je potrhaná a krvácí. Je plná úzkosti a emocí, takže není divu, že nechce spát sama.

„Mamka musela tu schůzku u zubaře přesunout, protože byla ve stejnou dobu jako moje prezentace. Proto mě odvezli do školy.“

„Nesmíš se za to obviňovat.“

„Jenže tu ještě mohli být. Nemuseli odejít –“ Znovu se sesype tak jako za posledních dnů několikrát. Nohou plyšové lamy si otře slzy. Vypadá jako malá holčička, které jsem občas před lety ošetřoval potlučená kolínka. Tuhle ránu ale náplastí přelepit nemůžu. Sahá příliš hluboko.

Chci jí říct, aby se snažila nad tím nepřemýšlet, aby vzpomínala na všechno dobré, jenže Emme je v tomhle ohledu jako já. Nedokáže nad tím přestat uvažovat a nepomůže jí, když o tom nebude mluvit. Shrnu jí vlasy z tváře – viděl jsem mamku, jak to dělá milionkrát. Kéž bych našel ta správná slova a dokázal ji obejmout, abych jí pomohl, tak jako to vždycky dělávala mamka.

„Mohli se cestou na dálnici zastavit na kafe, Em. Kdyby tam dorazili jenom o minutu jinak, mohl to být někdo jiný, a ne oni. Není to tvoje chyba.“

„Prostě chci, aby se vrátili. Chci se probudit a chci, aby tu byli, a chci, aby tohle celý byl jenom ošklivej sen.“

„Já vím. Já taky.“

Nechám ji vybrečet, protože nevím, co jiného mám dělat. Když se vypláče, slabým hláskem mě požádá, jestli bych nemohl zůstat, dokud neusne. Přitáhnu si pytel na sezení k posteli a usadím se do něj.

Probudím se o půlnoci se ztuhlými zády. Emme spí jako nemluvně. Díkybohu. Posledních pár nocí ji budily zlé sny a já u ní seděl, dokud vždycky znovu neusnula. Po špičkách vyjdu z jejího pokoje na chodbu, bojím se, abych ji neprobudil.

Jsem utahaný, ale když jsem teď vzhůru, hlavou se mi začnou honit všelijaké myšlenky. Zítra přijde právník, aby přečetl závěť. Znal mého tátu osobně, takže dorazí k nám domů na projev respektu k němu a naší rodině. Čeká mě tolik papírování, až se mi z toho točí hlava. Rozhodnu se, že bude nejlepší, když něco z toho projdu, než Thomas ráno přijede, abych byl aspoň trochu připravený. Zvlášť co se týče opatrovnictví Emme.

Zpod dveří tátovy pracovny prosvítá paprsek. Nepamatuju si, že bych nechal rozsvíceno, když jsem tam předtím byl. Když otevřu, abych tam nakoukl, teta Linda nadskočí. Zůstala s námi během příprav na pohřeb, za což jsem jí vděčný, tak nějak. Má ve zvyku se objevit a převzít nad vším kontrolu, a to není zrovna lehké zvládnout.

„Ach! Daxtone, ty jsi mě ale vyděsil. Netušila jsem, že jsi ještě vzhůru.“ Vloží desky, které drží, do zásuvky tátova stolu.

„Co to děláš?“

„Jenom uklízím. V příštích pár týdnech nás čeká spousta práce.“ Soucitně se pousměje. „Projít celý dům nebude lehké. Craig a Evelyn tu žili od chvíle, co ses narodil. Uvažoval jsi o tom, jak to zvládneš?“

„To nejspíš záleží na tom, co bude v závěti.“ Předpokládám, že dům připadne mně, nebo nakonec Emme, až bude dost stará, ovšem až do zítra to nevím jistě. Do té doby je všechno nejisté.

„Samozřejmě. Je toho tolik. No, asi bych měla jít do postele. Ráno musíme vstávat brzy, když se bude číst ta závěť.“ Přejde místnost a položí mi ruku na rameno. „Měl by ses trochu prospat. Budeš potřebovat čistou hlavu.“

Vyjde na chodbu, ale znovu se otočí, jako by čekala, že za ní půjdu. Při pomyšlení na všechno to přehrabování v papírech mě znovu zaplaví vyčerpání.

„Jo, máš pravdu.“ Zavřu dveře pracovny a následuju ji nahoru po schodech a chodbou do svého dětského pokoje. Celou cestu přitom uvažuju, co nám zítřek přinese.

Ráno se obléknu na autopilota a ze zvyku skončím v obleku. Emme najdu v kuchyni, kde si připravuje ovocné smoothie – se zmrzlinou. Je brzo, ale nechám to být. Posledních pár dnů toho moc nesnědla, takže jestli má hned po ránu chuť na zmrzlinu, má ji mít.

Thomas dorazí přesně v deset a obejme mě, poplácá po zádech a zamumlá upřímnou soustrast. K Lindě se chová mnohem formálněji, nicméně stejně mile. Na Emme se vlídně usměje a poznamená, že vypadá úplně stejně jako naše matka, což ji rozesmutní. Vezmu ji kolem ramen a přitáhnu si ji k sobě.

„Co kdybychom to vyřídili v jídelně, kde se můžeme v klidu posadit?“ navrhnu.

Prostě už to chci mít za sebou, abychom se mohli pohnout dál. Mám pocit, jako bych se ocitl ve vzduchoprázdnu, a čekám, až začne naše nová realita.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sexy srážka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.