Felicity Cloake

Ještě jeden croissant na cestu

Pro můj peloton požíračů párků a násosek patoků –

se kterými byla sklenice pokaždé z poloviny plná.

Originally published in the English language by HarperCollins

Publishers Ltd. under the title

One More Croissant for the Road © Felicity Cloake 2019

Illustrations © Sara Mulvanny 2019

Translation © Ivana Dresia, 2020

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-255-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-256-3 (mobi)

PROLOG

Zelený bicykl v pozdním ranním slunci opilecky kličkuje po cestě plné výmolů do kopce, ozubená kola bolestně skřípají jako mlýnek na pepř, který mele naprázdno. Jezdkyně se přikrčí, její tvář se stáhne do bolestného šklebu, a žena následně zpomalí až do gravitačního plazení, když se odněkud zblízka ozve skučení motoru, jež přehluší její nepravidelný dech.

Za ní se objeví otlučená dodávka, z okénka u řidiče visí obvyklá cigareta. Roztřeseně se narovná v sedle, špinavé nohy začnou šlapat nečekanou rychlostí. Když dodávka projíždí kolem, ledabyle sáhne po láhvi s vodou a široce se usmívá, jako někdo, kdo se nepřirozeně baví. „Vůbec se nepotím,“ pronese s námahou za vzdalující se výfukovou trubkou. „Pas de problème, monsieur.“

Dodávka zmizí za další ostrou zatáčkou. Naše hrdinka okamžitě sesedne, těžce naložené kolo se svalí do ostružiníkového keře a zanechá na její pohmožděné holeni skvrnu maziva od řetězu. Nevrle odežene žíznivého ováda, sáhne do tašky a vytáhne půlku croissantu. Odhodí malého slimáka a poté se zakousne do vyschlého pečiva, zatímco šilhá do mapy na telefonu. Do oběda už jen 40 kilometrů.

V dálce se ozývá rachot hromu.

* * *

Ne že by mě nikdo nevaroval. U vydavatele časopisu, pro který jsem kdysi dělala, jsem sama byla svědkem nebezpečí, že se koníček může změnit v práci. Pravidelně nabízel bonus každému, kdo by byl ochoten vzdát se volného víkendu, aby pomohl s focením pro některé klíčové tituly. Nikdo to nikdy neudělal dvakrát.

Když se nový IT manažer v pondělí ráno unaveně pokoušel rozjet můj nefunkční počítač, zeptala jsem se ho, jak dopadl jeho páteční večírek s „Velkými kozami“, na který se tolik těšil. Zavrtěl hlavou. „Věř mi, Felicity,“ pronesl slabým, smutným hlasem, „není to pravda, že dobrého nikdy nemůže být až příliš.“

Chudák Hamid. Po téměř deseti letech pořád ještě vidím zklamání v jeho očích – jenže ti, co se nepoučí z historie, jsou odsouzeni ji opakovat, a jakkoliv jsem se snažila, nebyla jsem schopná setřást nutkání prokousat se Francií. (Upřímně, vlastně jsem se ani moc nesnažila.)

Absurdní představa, že se vše odehraje na jízdním kole, přišla až později, v létě roku 2017, kdy jsem jela od Lamanšského průlivu do Středomoří s kamarádkou, která nedávno dala výpověď v Londýně, aby se mohla přestěhovat do Provence. Aby z dramatického rozhodnutí vytřískala maximum, Caroline se rozhodla, že do místa svého nového bydliště dojede na kole. Přidala jsem se k jejímu vrtochu a již brzy, někde poblíž La Rochelle, si uvědomila, že ještě nikdy v životě jsem se tak dobře nepobavila.

Francie, jak jsem zjistila, je místo vhodné pro cyklistiku, a díky bohu i pro dobré jídlo – země dostatečně velká na to, aby dala každé cestě výpravný potenciál, ale stejně tak i s dobrou pekárnou na každém rohu. Projížděly jsme stinnými lesy a sluncem vyprahlými vinicemi, z pláže jsme se mohly přesunout rovnou do hor, z Atlantiku do Středozemního moře, poldry se nacházely hned vedle Pyrenejí, vychutnávala jsem si tu rozmanitost pokaždé, když jsme zastavily na oběd.

Tři týdny mimo dosah počítače vám poskytnou spoustu času na rozmyšlenou, a zatímco náš malý peloton šlapal na jih, v mé hlavě se začala rýsovat kniha, Grand Tour francouzskou gastronomií. Ochutnávala jsem pokrmy v regionech jejich vzniku, sbírala tipy, nasávala moudrost místních lidí. Myšlenka se mě držela po celých dalších 697 kilometrů a s každým dalším džbánkem místního vína, které jsme vypily, se mi zdála méně absurdní.

Když jsem se vrátila domů, všem jsem oznámila, že se chystám na Tour de France.

* * *

Nejsem žádný Geraint Thomas, ale odjakživa jsem ráda jezdila na kole, projížděla jsem městem na krásném robustním kousku značky Pashley, často i se psem v objemném proutěném koši. K vlastnímu překvapení jsem se v posledních letech zamilovala do cyklistiky kvůli ní samotné, nejen kvůli množství jídla, které při ní můžete sníst pod záminkou, že doplňujete palivo.

Všechno to začalo, když jsem se v roce 2014 připojila ke skupině přátel, kteří se chystali podniknout cestu z Calais do Bruselu. Právě jsem dostala kopačky a měla jsem pocit, že je načase pustit se do něčeho bláznivého. Do té doby, s výjimkou podivného vzplanutí vášně, když jsem sjížděla kopec po sklenici vína, jsem si nikdy neuvědomila, že jízda na kole může být tak zábavná. Ano, je to efektivní způsob dopravy. A také levný! Ale zábavný? V Londýně, městě plném šílených řidičů a bezohledných taxikářů, kde se každý druhý chodec věnuje videohovoru se svou mámou v Melbourne, místo aby dával pozor na cestu. A to nemluvím o sdílených kolech pojmenovaných podle starosty Johnsona Boris Bikers, která jsou nejhorší ze všeho. Nikdy!

Tahle výprava však měla být úplně jiná. Nikdo mi neřekl o tichém uspokojení, které se vás zmocní, když šlapete do kopce, kličkujete v sedle jako Lance Armstrong a víte, že to nezvládnete dál než za další vrcholek, ani o vzrušení z jízdy na rychlém kole po volné silnici s větrem v zádech. Nikdo se nezmínil, jaké to je, když často míváte pocit, že se kolo stalo vaší součástí, prodloužením vašich končetin, a občas, když vám už počtvrté spadne řetěz, si připadáte jako v nekonečné předsmrtné smyčce. A hlavně mi nikdo neřekl o euforické sounáležitosti pelotonu, i když máte jen jeden jediný společný cíl: dostat se co možná nejdřív na oběd.

Od doopravdy příšerných opečených párků se slaninou a vajíčky, které jsme dostali na trajektu, kde jsme si mezi hordou řidičů připadali jako odvážní dobrodruzi, až po nezapomenutelné krémové koláče, které jsme spořádali na schodech pekárny hned po našem prvním mírném kopečku (kdo by to byl tušil, že ve Flandrách mají kopce?), vše od začátku až do konce bylo potěšením, a nejen díky všudypřítomné dostupnosti horkých křupavých bramborových hranolků.

Jízda na jednostopém vozidle poskytovala i další radosti. Třeba blízké osobní setkání s velkookými kravami nebo zastávku na sledování horkovzdušných balonů, které se vznášely na rozlehlé belgické obloze. Odbočku za roh, abychom našli ukrytý válečný hřbitov, s nekonečnými řadami úhledných bílých náhrobků, což nás na příštích několik kilometrů umlčelo. Druhý den ráno, když jsme se vydali na tržiště, byli jsme vděční, že život v Ypry neskončil v roce 1918. Popíjeli jsme cider, pochutnávali si na jablečném koláči v ovocném sadu poblíž Brugg a spřátelili se s obrovským bernským salašnickým psem, jehož majitel nás mezitím poučoval o hloupém britském přístupu k Evropě (ano, dokonce i v roce 2014 to stále ještě bylo nosné téma). Závodili jsme na rovných, pískem vysypaných stezkách Ardenského lesa a za soumraku putovali Gentem zahaleným v mlze. Pózovali jsme před kostelem v Asse a drze ukazovali na naše vypolstrované zadky, zatímco párek domorodců pobaveně zmáčknul spoušť. Usínala jsem v Eurostaru s láhvičkou vína a podivným smutkem, že to všechno končí – a zničehonic ze mě byla cyklistka.

Jako všichni nováčci jsem začala nákupem spousty vybavení – debilních cvakajících bot, ve kterých jsem chodila jako kachna, a zbytečných cyklistických legín zcela nevhodných na cesty kolem místních hospod nebo výlety do Brightonu, kde jsem udělala tu chybu, že jsem si dala smaženou rybu s hranolky těsně předtím, než jsem začala šlapat na Ditchling Beacon. Ujela jsem pár stomílových maratonů, během kterých jsem se cpala crêpes a pila cider z čajových konvic v Bretani – a pak, v létě roku 2017, přišel čas na tu největší a nejžravější cestu dolů ke Středozemnímu moři. Došlo mi, že můj osud spočívá ve šlapání přes celou Francii – a v jídle.

* * *

Samozřejmě že je jízda na kole sama o sobě potěšením – máloco bývá tak vzrušující jako řítit se svobodně z kopce dolů, když vám vítr zalehne uši, slzy vám tečou z očí a pusa se sama otevře v tichém výkřiku čiré radosti – ale pro mě osobně je spousta štěstí i v pivě a koláči, které si dám potom, nemluvě o svačinkách během cesty. Trvám na tom, že když jedete přes hodinu a půl, vaše výprava vyžaduje záložní proviant; co jiného byste si dali do všech těch kapes, když ne čokoládu a čutoru? Vždycky se najde někdo, kdo u sebe bude mít to správné nářadí, ale ne každý si uvědomuje posilovací schopnosti oříškové tyčinky Cadbury.

Cyklistika byla odjakživa svérázně požitkářskou záležitostí. V počátcích Tour de France jeden bohatý závodník poručil svému komorníkovi rozložit u silnice velkolepý piknik. Henri Cornet, vítěz druhého závodu v roce 1904, evidentně dojel jako první díky denním přídělům, které sestávaly z ohromujících jedenácti litrů horké čokolády, čtyř litrů čaje a kila a půl mléčné rýže. Bernard Hinault, který koncem sedmdesátých let a v osmdesátých letech zvítězil dohromady pětkrát, do sebe při posledním stoupání obracel šampaňské, zatímco stejně úžasný Eddy Merckx se cpal sladkostmi, o nichž tvrdil: „Zákusky mně neublíží, to ty kopce!“ (Díky tomuto výroku jsem později pojmenovala svoje nové kolo právě po něm.)

Dokonce ještě v devadesátých letech vzpomíná holandský profi závodník Tristan Hoffman na kolegu jezdce, který začínal den snídaní šampionů, dvěma tyčinkami Mars a litrem coly. Nyní se samozřejmě výživa bere mnohem seriózněji, což je důvod, proč už neuslyšíte tak brilantní příběhy jako třeba ten o Abdel-Kader Zaafovi, který se údajně tak moc opil vínem nabízeným štědrými diváky na Tour de France v parném létě roku 1951, že ho nakonec našli v bezvědomí pod stromem.

Moderní profesionální týmy cestují s vlastním manažerem, jehož úkolem je zajistit pravidelný přísun nápojů a vysoce proteinového a dobře stravitelného jídla s nízkým obsahem soli: jak decentně vyjádřil Sean Fowler z Cannondale-Drapac ve svém rozhovoru z roku 2017, během závodu nemůže být nic horšího než „střevní stres“. To znamená spíše rýži než lepivé těstoviny, hodně ryb a bílého masa, a rozhodně žádné slané ingredience, které by mohly vést k zadržování vody. Pochopitelně, nikdo se přes Alpy nechce tahat ani s půl kilem navíc.

Jezdci na trase dostávají energetické gely a tyčinky, rýžové chlebíčky, šumivé nápoje („pro trochu radosti“) a fádní šunkové sendviče, pokud mají štěstí. Na zvlášť drsných etapách však soupeři bojují o čas a sotva mají chuť zhltnout všechny potřebné kalorie. „Musíte se přinutit,“ tvrdí profesionální cyklista Joe Dombrowski. Osobně si vůbec neumím představit, spálit za den 7000 kcal, a přitom ani nezastavit na tabulku čokolády Milka. Upřímně, z tolika promarněných příležitostí dát si trochu cukru se mi chce skoro brečet.

Z toho důvodu se nikdy nedívám na Tour de France v televizi, aniž bych si předem připravila velké balení téhle sladké dobroty; ačkoliv nejsem žádný velký sportovní fanoušek, má to pro mě jakousi nostalgickou přitažlivost. Občas vzrušené, ale obecně spíše uspávající hlášky komentátorů mi připomínají prázdniny v dětství, které jsme trávili v kempech, kde se rádio na baru snažilo překřičet kravál, který dělala skupinka hrající stolní fotbal. Ta nekonečná líná odpoledne, kdy jsem pojídala nanuky a čekala, až se na mě dostane řada, abych si mohla zahrát ping-pong, ve mně zanechala celoživotní slabost pro muže v lycře a nejslavnější cyklistický závod na světě.

* * *

Neodmyslitelnou součástí Tour de France je pochopitelně úchvatná scenérie: nikdo, kdo v dětství trávil každé léto někde ve Francii, nemůže být zcela imunní vůči lákadlům úhledných normandských vesniček ani vůči nekonečným rovným silnicím lemovaným topoly a s obřími billboardy lákajícími na hypermarchés ,à gauche au feu’. Za jezdci sviští Francie a moje srdce po ní touží – po krajině i lidech, po limonádě Orangina a špatné popové hudbě, a především po úžasném, dokonalém jídle.

* * *

Můj výlet nebude tak uspěchaný jako skutečný závod, který nepřeje dobrému trávení, a pokud si ho mám pořádně vychutnat, zažívání bude na mé cestě hrát důležitou roli. Když si sednu a pokusím se udělat seznam svých 21 oblíbených francouzských jídel (aby odpovídal počtu etap v reálném závodu), nejenže je obtížné je zredukovat, ale ty, které se chystám škrtnout, pocházejí téměř ze všech koutů země, s výjimkou severu, který mě během poslední návštěvy svou gastronomií nijak zvlášť neuchvátil.

Zatímco většina mých nejoblíbenějších britských jídel je těžko stravitelná, s výjimkou salátu, paleta francouzských pokrmů je příjemně pestrá: (téměř) všechna jídla chutnají ve Francii lépe. Dokonce nás porazili i v přípravě našich oblíbených brambor – nade vše miluji naše pečené brambory, ale myslím, že se všichni shodneme, že alpské tartiflette vystřelí chuťové pohárky do úplně jiných sfér. (Většinou přidáním více sýru.)

Se psem jsme si udělali výlet do knihkupectví Stanfords v Covent Garden, kde měli všechny možné i nemožné mapy pod sluncem, a pořídili jsme obrovský atlas silnic, ve kterém byla vyznačená každá vesnička i stezka, na kterou bych se mohla zatoulat, stejně jako mapu národních cyklistických tras, která, jak později zjistím, mi bude úplně k ničemu. Doma si celá šťastná rozložím plánek na podlaze a snažím se zastavit Wilfa, aby nešlapal zablácenými tlapkami přes Biskajský záliv. Poprvé si uvědomuji, jak je Francie obrovská.

Zhluboka se nadechnu a otevřu atlas. Vyhnu se Calais s jeho hranolky na koňském tuku, bude rozumné začít mušlemi v Normandii, pak se stočit kolem pobřeží do Bretaně, kde mají tak dobré crêpes a máslo, a ještě lepší crêpes s máslem. Od větrných atlantských břehů se vydám směrem na jih, napřed do údolí Loiry, domova tarte tatin, stejně jako všech těch překrásných zámků, ke kterým každý jezdí, pak dolů do Limousin, kde se pomazlím se slavnými kravičkami, než odfrčím před Bordeaux směrem ke španělským hranicím a Bayonne, francouzskému hlavnímu městu čokolády.

Na jihu se vyhnu zasněženým Pyrenejím a moje cesta odbočí na východ, kde v Languedocu ochutnám poule au pot a místní cassoulet, než dorazím na Côte d’Azur, proslavené svojí rezavě červenou rybí polévkou a lahodně omaštěným ratatouille. Lákalo by mě zamířit do Provence, do toho bylinkami provoněného nebe na zemi, kde jsem strávila už několik překrásných dovolených u skleničky růžového, obávám se však, že v polovině června už bych se odtamtud nedokázala odtrhnout, a já nesmím ignorovat volání sirény tartiflette ze svého druhého oblíbeného místa ve Francii, Horního Savojska. Kéž bych mohla říct, že mě tam táhne vzrušení z náročné horské turistiky, ale ne, přitahuje mě sýr.

Mapa naznačuje, že odtud už to mám docela blízko (tj. jeden den vlakem, v důsledku výše zmíněné velikosti země) do Lyonu, který je často považován za hlavní kulinářské město Francie. Jen jsem projížděla kolem, ale dočetla jsem se, že se tam specializují na celou řadu nezvyklých částí zvířat, a kdo by to byl řekl, na jeden z nejlepších francouzských salátů, lyonnaise, hořké listy polníčku se slanou tučnou slaninou a lahodným ztraceným vejcem.

Další logickou zastávkou na cestě na sever je Burgundsko, kvůli všem těm dobrotám vařeným na skvělém víně, pochopitelně především kvůli hovězímu, lehce pikantnímu a rozplývajícímu se na jazyku, a pak, když se dívám na cestu poblíž hranic se Španělskem, Itálií a Švýcarskem, by mi přišlo jako zanedbání povinnosti, kdybych se také nemrkla na Němce ve Štrasburku.

Je to dost dlouhá cesta kvůli kvašenému zelí a karbanátkům, ale já mám spoustu času na kvašené věci a klobásy, obzvlášť, když je budu moct spláchnout dobrým studeným pivem. Současně si s uspokojením poznamenám, že odtud bude ideální vyrazit do Lotrinska na třaslavý quiche lorraine a taky na malé načechrané madlenky, které zaujímají tak významné místo v národní psychice, než vítězně vstoupím do Paříže přes Champagne, kde vynalezli (nebo to bylo jinde?) francouzskou cibulovou polévku (ach bože, kdo nemiluje velkolepou francouzskou cibulačku, se záplavou rozteklého sýra?), ale naštěstí tam také mají velké zásoby šumivého vína.

Paříž je samozřejmě stejně jako každé jiné kosmopolitní hlavní město místem, kde dostanete úplně všechno, ale moje ambice jsou mnohem skromnější. Doufám totiž, že ve městě světla zažiju nirvánu v podobě dokonalého croissantu. Do té doby jich jistě sním tolik, že budu schopná zodpovědně posoudit, který je dobrý a který ne – hodlám si dát každý den alespoň jeden.

PAUSE-CAFÉ – Systém hodnocení pomocí croissantu

Dávejte pozor, protože se s ním setkáte opakovaně. Croissanty jsem začala hodnotit na cestě z pobřeží na pobřeží v roce 2017 především proto, že je najdete po celé Francii, že mě baví o jídle přemýšlet, a hlavně ho mám ráda. Dokonalý croissant je samozřejmě otázkou chuti – profesionální pekaři prokládají pláty těsta vrstvami změklého másla a pak se je snaží společně vyválet. Tomuto procesu se říká laminování: na internetu jsem našla informaci, že průměrný croissant by měl mít 649 vrstev. Mě osobně vzhled moc nezajímá – v Londýně jsem snědla spoustu neuspokojivého pečiva, které mělo dokonalý tvar, ale jen málo chuti. Co podle mě dělá croissant dobrým:

1. chuť másla (nechci croissanty s margarínem),

2. vyrovnaný poměr karamelizované sladkosti a lahodné chuti pečiva,

3. křupavost,

4. uvnitř bývá mírně vlhký – měkoučký, ale ne nedopečený.

V následujícím textu jsou všechna hodnocení na stupnici do 10: 1–4 znamená mizerný croissant, který ani nestojí za dojezení (jeden croissant má asi 260 kcal); 5–7 je průměrný až slušný, kdy není nač si stěžovat, a 8+ je dobrý croissant, který si můžete dát kdykoli znova.

* * *

Naplánovala jsem si úhlednou smyčku kolem celé země, ale pohled do mapy odhalil, že vzdálenosti jsou děsivě ohromné – vypadá to, že by mi mohlo trvat přinejmenším tři dny, než přejedu jen Bretaň.

Bohužel musím každý den chodit do práce, pracuji jako redaktorka, a navíc splácím hypotéku, a to ani nemluvě o teriérovi s obrovským apetitem; nemůžu si dovolit tam jet na dovolenou jako turistka – bude se ze mě muset stát Turistka. Stejně jako ti hoši v lycře budu i já potřebovat speciální podporu. Až donedávna jsem předpokládala, že Tour de France se skutečně jede kolem celé Francie, ale není tomu tak; týmové vozy závodníky odvezou na další startovní čáru. Já občas popojedu vlakem.

Aby toho nebylo dost, toho léta se měly konat železniční stávky: dva dny ze sedmi budou probíhat kolektivní protesty kvůli spornému návrhu prezidenta Macrona otevřít dopravní síť volné hospodářské soutěži. Naštěstí byla data vždy oznámena dopředu. Na druhou stranu, kterých konkrétních služeb se to bude týkat, se rozhodovalo až noc předem, což z celé záležitosti dělalo tak trochu ruskou ruletu.

PAUSE-CAFÉ – Cykloturistika: Průvodce podvodníka

Co se týče reakce mých přátel a rodiny, každému, kdo od dětství nikdy nejel na kole, se můj plán zdál poněkud znepokojující. Jak se ve skutečnosti pokaždé snažím vysvětlovat, je cyklistika mnohem snazší než běh, zvlášť když jsou vaše nohy doopravdy připevněné ke kolu. Když se jednou rozjedete, hybnost udrží vaše končetiny šlapat s překvapivě malou námahou z vaší strany a na dobré silnici se shovívavým stoupáním můžete ujet slušnou vzdálenost i bez velkých zkušeností: ne nadarmo se říká, že 100 mil na kole je ekvivalent běžeckého maratonu. Jelikož mám za sebou obojí (trocha naparování), mohu potvrdit, že maraton je mnohem méně příjemný.

Cyklisté obvykle měří vzdálenosti v kilometrech, nikoli mílích, podobně jako mají sklon pít espresso místo čaje, a svým směšným čepicím říkají kšiltovky. Je to pravidlo číslo 24 podle příručky Velominati (Velominati je vtipný on-line kult uctívačů cyklistického boha) a jedno z mála, které respektuji, hlavně proto, že 50 kilometrů zní mnohem působivěji než 31 mil (i když určitě mají pravdu i v tom, že všechny šortky by měly být černé – mokrá, špinavá bílá lycra je v podstatě průhledná; dost k tomuto tématu).

Zjistila jsem, že pokud chci cestovat celý den, je rozumné ujet něco mezi 70 a 150 kilometry, v závislosti na terénu, počasí a motivaci, s průměrnou rychlostí asi 15 km/h. Ne každý však vydrží udržet se v sedle šest a více hodin svižným tempem, takže 50–70 km mi přijde jako dobře zvládnutelná vzdálenost, pokud si to chcete užít, a nejen prosvištět mnoha regiony.

Moje doporučení všem, kteří by podobnou cestu zvažovali a nemají zatím velké zkušenosti: ujistěte se, že vaše kolo je jak lehké, tak pevné. Silniční bicykly nikdy nebudou tak lehoučké a odpružené jako závodní, ale na stojan si můžete připevnit spoustu věcí, a pokud většinu cesty pojedete po asfaltu, je to ta nejlepší volba.

Další věci, které budete potřebovat, kromě všech těch běžností, které si s sebou obvykle berete na dovolenou a o nichž víte, že je musíte mít celý den u sebe:

Brašny a stojan. Taška na rám je rovněž užitečná: na peněženku, telefon atd., i když já mám raději mobil připevněný k řídítkům kvůli navigaci a také sledování důležitých výstrah na Instagramu.

Základní sada nástrojů: náhradní duše, samolepicí záplaty, pumpička, multifunkční nástroj, montážní páka, mazadlo na řetěz. Francie je opravdu dobře vybavena obchody s cyklistickým příslušenstvím; chystáte-li se někam, kde tomu tak není, měli byste možná zvážit náhradní brzdové destičky apod.

Polstrované šortky a rukavice. Věřte mi, nebude toho litovat, pokud strávíte víc než jeden den v sedle.

Slušné osvětlení – naivní městské cyklisty (jako mě) může vyděsit, jak velká je tma na venkovských silnicích.

Láhve na vodu – měla jsem dvě, a občas mi voda došla. Pořiďte si co největší.

Robustní, ale ne moc těžký zámek na kolo.

Powerbanku a nabíječku na mobil – nebo aktuální mapy, protože k tomu budete mobil nejčastěji používat.

Stan, spací pytel, karimatku (jen pokud plánujete kempovat, pochopitelně). Vlhčené ubrousky. Dobře se s nimi čistí skvrny od motorového oleje.

* * *

Upřeně zírám na mapu, která je propíchaná malými praporky jako irská medová šunka kalichy hřebíčku, a stále zvažuji, zda část své trasy cestovat vlakem. Už pouhé názvy stanic ve mně vyvolávají šťastné vzpomínky na léto, na sendviče zhltnuté na lyžařských vlecích a rodinné hádky na zadním ulepeném sedadle automobilu značky Vauxhall Cavalier.

Místa mi připadají důvěrně známá, ale vím, že ze sedla jízdního kola budou vypadat jinak. Tempo cyklisty je tak rychlé, aby postupoval kupředu, ale současně tak pomalé, aby z toho měl potěšení, aby zaznamenal změnu krajiny před sebou, a samozřejmě, taky pod koly – když ujíždíte autem nebo vlakem, sotva si všimnete změny terénu, ale když jste doslova přinuceni cítit změnu v nohách, je těžké ji ignorovat. Místa se otisknou do vašeho vědomí s překvapivou intenzitou, jak napsal Graham Robb ve své knize The Discovery of France, která se stane mým jediným stálým společníkem, navzdory tomu, že je příliš velká, aby se mi vešla do brašny na kole. Jo, Grahame, díky, všimla jsem si: ze sedla vidíte všechno jako na panoramatické fotografii, registrujete postupné změny převodového poměru a napětí svalů, a neujde vám ani centimetr čtvereční, od dlažebních kostek na předměstí Paříže až po provoněné pláně Provence.

Cyklista si může dovolit jet v poklidu po menších silnicích, přes vesničky, které nikam nevedou, kolem zřícenin hradů a polí s netečným dobytkem, a pak zastavit na občerstvení v pěkném malém městečku a sledovat z živé kavárničky okolní svět ve společnosti malého psa.

Kolo vám také nabízí jedinečnou příležitost pachtit se průmyslovou zónou v dešti, vyhýbat se náklaďákům na silnicích, které se ukážou být mnohem větší a děsivější, než připouští Google Maps, nemluvě o vzrušující možnosti poobědvat u benzínky, protože nikam jinam vás ve vašem oblečení nepustí. Bicykl má prostě svoje výhody i nevýhody, a proto je tak zábavný. Už se nemůžu dočkat.

Robb popisuje skutečné Tour de France jako „veselý svátek, na který se každé léto s potěšením dívají miliony lidí, které vůbec nezajímá sport“. Vidím to podobně: je úžasné sledovat krásy země, „divoký západ“ skalnatého Atlantického pobřeží s rozlehlými plážemi, poslouchat složité baskické souhlásky a získávat cit pro francouzskou kuchyni, která tak dlouhou dobu dominovala celému světu, ve 21. století je však zranitelná více než kdy jindy, protože lidé jednak mají málo času na vaření, jednak jsou pohodlní.

Přemýšlím, jestli je stále možné najít u silnic restaurace, které Fanny Cradocková kdysi popsala jako „plné statných řidičů kamionů, potetovaných od hlavy až k patě… kde je mýdlo na veřejné toaletě přivázané provázkem a ubrusy jsou z papíru, ale dostanete tam vynikající pětichodové menu za méně než libru“? Najím se ve Francii lépe než doma a vrátím se o deset kilo těžší?

* * *

Moje okružní cesta se od své slavné jmenovkyně bude v několika zásadních detailech lišit. Za prvé, jak už jsem popsala výše, moje trasa bude vycházet výhradně z největších hitů francouzské kuchyně, spíše než aby se zaměřovala na krásy krajiny. Za druhé, i když mě částečně bude doprovázet peloton, většinou pojedu sama, protože, jak to tak vypadá, většina mých přátel má poněkud nešikovně řádné zaměstnání, které jim nedovoluje odcestovat si na pět týdnů pryč. Za třetí, povleču s sebou spoustu věcí, včetně stanu a spacáku, abych mohla utratit co nejvíc peněz za jídlo (profesionální týmy spí v hotelech, ve kterých jim ani nedovolí odnést si nahoru svoje zavazadla). A za čtvrté… jsem pětatřicetiletá redaktorka, která píše o jídle, a trávím většinu pracovního týdne zkoušením receptů – a když říkám zkoušením, mám na mysli, že to všechno sním, a ještě vylížu talíř, zatímco se na mě můj pes žárlivě dívá. Profesionální závodníci mají na startu asi 4–5 procenta tělesného tuku. Domnívám se, že ten můj, i když si ho raději milosrdně neměřím, má spíš hodnotami blíže k plnotučné smetaně.

Problém tohoto posledního bodu samozřejmě tkví v tom, že můj poměr síly a hmotnosti, který je v moderních sportech zásadní, zdaleka není optimální. Potáhnu s sebou přes celou Francii spoustu zbytečné zátěže navíc, což je nešťastné, protože dle Britské cyklistické unie „je jedním z nejlepších způsobů, jak zvýšit rychlost na kole, zvláště v kopcích, zhubnout o několik kilogramů“. Snažila jsem se, opravdu, ale posledních šest týdnů před odjezdem jsem musela napsat a zdokonalit velké množství receptů. Bohužel musím přiznat porážku, což je neštěstí, protože výrobce docela stylových cyklistických oblečků Café du Cycliste se sídlem v Nice, ale s malou elegantní pobočkou ve východním Londýně, byl tak laskavý, že mi na poslední chvíli nabídl výstroj. Nejspíš si představovali někoho trochu jiného, když vybírali ty dva elegantní outfity. „Nemáte… nemáte to ve větší velikosti?“ ptám se zahanbeně, když vycházím z kabinky v něčem tak přiléhavém, že byste mi pod tím mohli spočítat žebra, kdyby nezmizely už někdy koncem osmdesátých let.

Navíc nemám pořádné kolo. Moji poslední pravou lásku zničila minulé léto kurýrní služba během převozu z Marseille a můj rezervní bicykl značky Pashley, který váží přes dvacet kilo dokonce i bez psa v košíku, se k tomuto účelu zjevně nehodí. Hledám odbornou radu u přátel, jako je Rich, který jezdí dlouhé, předlouhé trasy a doporučuje různá kola, která jsou nanejvýš praktická a za rozumné ceny, Jona, který utrácí peníze za opravdu sexy modely, a Maxe, který jezdí na kole do hor s minimem vybavení, a nakonec všechny rady ignoruji a rozhoduji se pro kousek, do kterého se na první pohled zamiluji. Moje konto v bance pláče, navzdory velkorysému příspěvku rodičů místo všech budoucích vánočních i narozeninových dárků.

Eddy (pojmenovala jsem ho po milovníkovi sladkého pečiva Merckxovi) má ocelový rám (na hrbolatém terénu je pružnější než hliníkový a méně riskantní než drahé lehké rámy z uhlíkových vláken, které používají profíci). Je to krásné cestovní kolo značky Condor v optimistické barvě pařížská zeleň. Strávila jsem celé odpoledne v prodejně na Grays Inn Road, kde mě celou změřili (vaše paže jsou… opravdu dlouhé), a pak se celý měsíc nervózně modlila, aby kolo bylo hotové včas. Se zpožděním jsem zjistila, že dodávka je plánovaná na dobu, kdy už bych měla být v údolí Loiry.

Naštěstí, když to vypadá, že se už už rozbrečím před ostatními zákazníky, mi slíbí, že dodávku dokážou uspíšit, a kolo dorazí týden před mým odjezdem. Je nádherné, celé lesklé a třpytivé, bohužel mám však opici po rozlučkové party ze včerejší noci, takže nejsem moc schopná pobrat, když mi vysvětlují technické instrukce, jako například jak zkrátit řetěz. Ve svém stavu vůbec netuším, co to znamená. Místo toho si vzpomínám, že jsem naprosto střízlivému Nigelu Slaterovi vyznala lásku, a nejradši bych se propadla hanbou, zatímco pořád dokola zuřivě zatínám pěsti do řídítek.

* * *

Hurá, mám kolo, lékárničku a základní slovní zásobu. V panice jsem se zapsala na rychlokurz francouzštiny v jižním Kensingtonu a prokousávala se záhadnými případy komisaře Maigreta, místo abych balila. Přinejmenším budu schopná během cesty zasvěceně diskutovat o vražedných zbraních, bude-li to nutné.

Přesto mám před odjezdem tolik naspěch, že nemám čas zkontrolovat, zda se veškeré moje vybavení vejde do nové jasně žluté brašny na kolo. Zatím leží v koutě ložnice, kde se na ni práší, a ve srovnání s mojí starou taškou vypadá obrovská, přesto mám neodbytný pocit, že jakmile do ní nacpu všechny nezbytně důležité věci, jako je kvasnicová pomazánka a trnkový likér, nezůstane dost místa na přebytečný luxus, jako je například náhradní duše nebo náplasti.

Místo abych se snažila problém nějak vyřešit, rozhoduji se uspořádat party na počest královské svatby Harryho a Meghan, k úděsu svých přátel, kteří přesto přijdou, aby mě podpořili, protože kamarádi to tak obyčejně dělají. Gemma mi dokonce přinese malou láhvičku růžového vína, abych si ji vzala s sebou na cestu.

„Už se nemůžu dočkat,“ říká Matt, který mě prvních pár dní bude na mé výpravě doprovázet. Sedíme za soumraku před hospodou a popíjíme černé pivo a koktejl Hadí uštknutí (když jsem si ho objednávala, zdálo se mi to jako skvělý nápad).

Snažím se zaostřit na psa, který na druhé straně baru žebrá o křupky, a říkám si, komu asi patří. „Jo, já taky,“ škytnu. „Myslíš, že už bych měla jít domů a sbalit si?“

1. etapa: GRAND DÉPART, Z LONDÝNA DO CHERBOURGU

Douillons aux poires neboli hrušky v županu

Normandský ekvivalent jablečného koláče, ale s mnohem hezčím názvem. Je to spíš domácí pokrm, neuvidíte ho v nabídce mnoha restaurací, ale můžete ho dostat v pekárnách. Hrušky nejlépe chutnají ještě teplé přímo z trouby, s pořádnou porcí crème fraîche.

Jsou tři hodiny ráno a nic nejde podle plánu. Místo pořádného spánku, po pár (rozhodně jen několika) drincích na rozloučenou s přáteli sedím zachmuřeně na hromadě nové lycry, vychlazené bublinky stojí neotevřené v lednici, koš je plný obalů z nových věcí, stěží udržím otevřené oči a mám sto chutí odšpuntovat si tu láhev a na všechno se vykašlat. Přijde se se mnou rozloučit kamarádka, která se vrací z večírku, a když uvidí ten chaos, okamžitě odmítá moji zdvořilou nabídku, aby zůstala a popovídala si. „Zdá se, že toho máš ještě hodně.“

Upřímně řečeno nevím, jak jsem ještě stihla postovat na Instagramu aktuální foto svojí téměř prázdné ledničky („Doufám, že ty kvašáky ti tam nevybuchnou,“ okomentuje to někdo, když už je příliš pozdě na to je vyhodit.), poslat přátelům šílené selfíčko v nové cyklistické kšiltovce… a dokonce si na pár hodin zdřímnout, než naposledy zkontroluji, zda mám všechny životně důležité věci, jako nůž na salám a láhvičku růžového laku na nehty. Vychutnávám si poslední obří hrnek čaje.

Je to slavnostní okamžik. Každý den začínám pořádnou dávkou anglického čaje v barvě vlhkého – ale ne mokrého, a už vůbec ne promočeného – písku, zalitého vroucí vodou a čerstvým mlékem. Francouzi pod názvem thé nabízejí leda tak bylinkovou směs v sáčku, což nepřichází v úvahu. Tohle je můj poslední lahodný šálek až do července a řeknu vám, je to emocionální okamžik. Ale abych byla upřímná, možná hraje roli i vyčerpání.

Na chodbě se protáhnu kolem trpělivě čekajícího Eddyho, jdu na snídani s kamarádkou, které se nedávno narodilo dítě. Když naslouchám jejímu detailnímu líčení porodu, jsem ráda, že chvíli nemusím myslet na svoje vlastní utrpení.

Původně jsem měla v úmyslu dát si symbolickou pravou anglickou snídani, ale když si představím, co mě ještě čeká, změním názor a objednám si jen toast s avokádem a zapiju to skleničkou kombuchy, což považuji za definitivní rozlučku s Islingtonem.

Zpátky u mě doma kamarádka Hen přebaluje Gabriela na podlaze obývacího pokoje (nacházím paralelu mezi důstojností kojence a dálkového cyklisty) a já se převlékám do své výstroje, i když mě zatím čeká jen 4,73 kilometru do stanice Waterloo. Musím ocenit, že nikdo z nich se nesmál, když jsem se vynořila.

Hen mě ještě párkrát ochotně vyfotí před domem, jak pyšně stojím u svého oře, a kolemjdoucí zvědavě civí, zatímco se snažím v oblečku z lycry zaujmout co nejpříznivější úhel, a pak už odjezd nemůžu odkládat – je nejvyšší čas. Eddy a já se nejistě suneme ze dveří a dál po obrubníku, ještě zvládnu zamávání na kameru a vydávám se ke stanici dvoupatrového autobusu.

Sotva nasednu a dvakrát šlápnu do pedálů, zjišťuji, že moje nové zářivě žluté brašny jsou špatně upevněné. Jak už jsem zmínila, neměla jsem moc času na přípravu. Těsně před odjezdem jsem se musela 63krát zeptat svého psa, jestli mu budu chybět. Upevním brašny na kolo, obejmu Hen i kočárek a konečně se vydávám na cestu, po důvěrně známé trase, která teď nabyla nového významu. Začínám být posedlá myšlenkou, že budu mít nehodu nebo něco takového, ještě dřív, než opustím Londýn (ta myšlenka není úplně zcestná, když vezmu do úvahy svůj outfit; na Farrington Road už mě málem porazily dvě dodávky). Když šťastně dorazím na SE1, ulehčeně si vydechnu, odepnu vázání a pajdám do fronty na jízdenku na vlak.

Tady se objevuje nový problém. Neměla jsem šanci, nebo spíš chuť vyzkoušet Eddyho s plným nákladem, a nerovnoměrné rozložení zátěže znamená, že jsem odsouzena po několik dalších týdnů bojovat s jeho touhou zřítit se při každé možné příležitosti na zem. Stanice Waterloo v pátek odpoledne se nezdá být ideálním místem, jak vyhrát tento boj.

Bezpečně si uložím jízdenky do zadní kapsy a začnu se rozhlížet po Mattovi, kamarádovi z univerzity a veteránovi naší první osudové cesty do Bruselu. V poslední době tvrdě pracoval, dělal něco záhadného pro Civilní službu a tvrdil, že nemá moc času trénovat, i když mám pořád ještě uloženou jeho textovku, kde píše, že byl na spinningu a že ho to málem zabilo. Jsem moc ráda, že se nabídnul doprovodit mě během Grand Départ, a těší mě, že vidím někoho, kdo je nervóznější než já. Okamžitě mi to zlepší náladu.

Mluvili jsme o tom, že si ve vlaku uděláme pořádný britský piknik, ale zjevně jsme to kvůli oboustrannému nedostatku organizačních schopností zanedbali, takže jakmile jsou kola upevněna u smradlavých záchodků, najdeme si sedadla v bezpečné vzdálenosti a musíme si vystačit s toužebnými hovory o skotských vejcích zapečených v sekané a o tom, jak připravit dokonalý sýrový sendvič (vyzrálý čedar, plátkový, nikdy strouhaný, okurky značky Branston, žádný salát). Když nás to přestane bavit, Matt se snaží zjistit něco víc o mých plánech na cestu, zatímco já se snažím zamaskovat skutečnost, že žádné nemám. Zbytek jízdy strávíme zdvořilým tlacháním, které přeruší až první výhled na moře.

Protlačíme se šílenými davy lidí v přístavu Portsmouth (dnes je státní svátek!) a pak opatrně vyšplháme na kola a šlapeme po klasické britské stezce pro cyklisty kolem Victory Shopping Centre, když cesta náhle jen tak zničehonic skončí uprostřed křižovatky. Poslední chvíle na domácí půdě. Tohle mi bude chybět, pomyslím si nostalgicky, když těsně před mým nosem odbočí stará Toyota Yaris, aniž by řidič dal blinkr.

Už brzy se pomstím, projíždíme totiž kolem dotyčného auta u terminálu na trajekt, podél dlouhé řady vozidel s motorem na volnoběh, jejichž řidiči se dívají nenávistně na každého, kdo je předběhne. My přitahujeme mimořádnou pozornost; ráda bych si myslela, že je to tím, jak energicky a elegantně vypadáme, ale nejspíš jen očumují moji lycru (Matt je zatím oblečený jako normální člověk).

Kontrolou jízdenek jsme prošli s lehkostí dvojice zločinných cyklistů, jak už to tak v dlouhé frontě aut čekajících na odbavení bývá, ale srdce mi poklesne, když se přiblížíme k celnici. Ještě nikdy se mi při cestování s kolem nepodařilo jen tak proklouznout bez důkladné kontroly. Za prvé nejspíš vypadám prohnaně a za druhé je určitě mnohem snazší a rychlejší zkontrolovat někoho tlačícího bicykl než plně naložené auto s vlčákem na zadním sedadle. Když na nás úředník nevyhnutelně kývá prstem, vzpomenu si na věrný malý nůž na salám, ukrytý někde v zavazadlech. Ačkoliv se jedná o naprosto nevinný předmět toho typu, jaký najdete ve výlohách po celé Francii, často s dovětkem „můj první nožík“, mám nepříjemný pocit, že tihle hoši nepochopí, že slušný piknik se bez něj jen těžko obejde.

„Vezmu si tu brašnu, co má pán napravo, a vaši po levé straně,“ říká úředník, když se nám konečně podaří opřít nestabilní kola o stěnu. Zoufale se snažím vzpomenout si, která obsahuje onen problematický předmět. Obě vypadají identicky, dokud nepoložím požadovanou levou brašnu na pohyblivý pás a neuslyším varovné zacinkání. Samozřejmě že je v téhle – snažím se tvářit nonšalantně, ale s potupným pocitem nevyhnutelnosti poslušně vyndávám sáček obsahující kvasnicovou pomazánku Marmite, tabasco a svůj krásný nožík značky Opinel.

Nálada muže ve službě se během deseti vteřin promění ze znuděné na pobouřenou, ačkoliv se mu snažím zcela klidně vysvětlit, že se jedná o steakový nůž. „Tenhle rozhodně nerozřeže maso,“ odporuje a prohlíží si ostří, jako by hledal inkriminující stopy. Než stačím namítnout, že v tom případě pravděpodobně nehrozí žádné nebezpečí, zachrání mě Matt, člověk, kterého nikdy nic nerozhází, když klidným hlasem poukáže na název alpské restaurace vyrytý do dřevěné rukojeti. Úředníka, který je dost možná vegetarián, to ani trochu neohromí (rozhodnu se tedy raději ani nezmiňovat, že restaurace je v Michelinově průvodci, a tak vůbec). Právě když už se mi rozpaky začíná třást spodní ret, zavolá na svého šéfa:

„Hej, kámo, můžeš na vteřinku?“

Jeho nadřízený zhodnotí celou situaci zběžným pohledem.

„Podívejte se za sebe,“ řekne mi. „Co tam vidíte?“

Otočím se a vidím plastový box, do poloviny plný brutálně vyhlížejících vystřelovacích nožů a něčeho, co na první pohled vypadá jako velká šavle.

„Útočné zbraně?“ navrhnu nesměle.

„STEJNÉ JAKO MÁTE VY,“ řekne přísně. (To rozhodně ne!)

Zdá se, že jelikož má můj malý nožík zamykací funkci (užitečnou při krájení bloku alpského sýra nebo dobře vyzrálé klobásy), je podle britského práva nelegální – ale nejspíš vypadám, že jsem zralá na pořádnou scénu, a není pravděpodobné, že bych se chystala někoho probodnout, kromě celních úředníků, a tak mi nakonec dovolí si ho nechat, ale s přísným varováním, ať už se nikdy nepokouším s ním vycestovat. Návrat domů se mi v tu chvíli jeví jako až směšně vzdálený, v dobré víře tedy vše slíbím a konečně můžeme šlapat dál i s kompletní piknikovou sadou. Matt přísahá, že slyšel jednoho z nich šeptat, že to nestojí za vyplňování formulářů, ale já chci radši věřit, že nevypadám jako ten typ dívky, která by někoho zmasakrovala steakovým nožem. (O pět týdnů později, v Paříži, mě stráže s tím stejným nožem bez problémů pustí do muzea Orsay, protože si zřejmě uvědomují, že člověk, který tak moc miluje pikniky, by nebyl schopný rozřezat slavnou Manetovu Snídani v trávě.)

Ještě pořád v šoku z předchozího dramatu bez reptání akceptuji zákaz jízdy na kole na samotném trajektu. Vedu Eddyho přes rampu, zatímco se jeho zadní kolo vytrvale snaží zůstat v Hampshire, jako kdyby se mu nechtělo do nových dobrodružství. Upevníme bicykly k velké trubce v zadní části lodi, kde jsou dokonale vystavena slaným vlnám, a v té chvíli si vůbec nevzpomenu na varování výrobce, že se kolo nikdy nesmí namočit, a už jsem v polovině schodů do restaurace.

Líčila jsem Mattovi všemožné pamlsky, které nás nepochybně čekají na palubě bretaňského trajektu, podnosy plné krevet s uzeným pstruhem, ruský salát s plněnými vejci, čerstvé bagety a skvělé bretaňské máslo. Prošli jsme Normandii Express po celé délce, uhýbali rozdováděným dětem, běhali po schodech nahoru dolů, a já musela konečně připustit, že na této lodi nic takového není. Když hrozivě zaskřípal motor a Spinnaker Tower začala mizet v dáli, vydali jsme se na palubu, kde jsme si přiťukli láhvemi „gurmánského“ cideru (vidíš, co tady mají? neviděla jsem, dokud mě Matt neupozornil) na úspěch naší expedice.

Na otevřeném moři jsem si uvědomila, že Matt toho ví hrozně moc o královském námořnictvu a různých leteckých přepravách, na člověka, který údajně pracuje v úplně jiném oddělení (jasný špion). Díky kombinaci vzrušení a cideru jsem byla v povznesené náladě, a zbytek cesty jsem strávila na lehátku, ze kterého jsem vstala jen jednou, když můj společník přinesl z kavárny boeuf bourguignon ohřáté v mikrovlnce, a pak zřejmě znovu o několik vteřin později, ale vybavuji si už jen, jak zmateně zírám přes zábradlí na mlhavé obrysy Cherbourgu.

„Proč je tam napsané port militaire v angličtině?“ ptám se Matta a diskrétně si otírám sliny z tváře.

„Myslím, že potřebuješ kafe,“ odpoví mi zdvořile.

Zatímco nalodění byla zábava, při vylodění jsme měli opačný pocit: nemůže být nic horšího než loď plná Britů dychtících dostat se co nejdřív k francouzským zámkům, obzvlášť když se nemůžete rozhodnout, po které straně silnice se vydat. Až tady jsme zjistili, že nejsme jedinými cyklisty na trajektu, a zatímco čekáme ve frontě na kontrolu pasů, diskrétně se vzájemně poměřujeme. Pouze jedna žena má víc zavazadel než já. Snažím se k ní dostat blíž, abych se jí zeptala, co má v plánu, ale když gendarme vidí, že má americký pas, zavolá ji stranou, aby vyplnila různé formuláře, a my jen projdeme kolem a zamáváme svými tmavě červenými pasy. „Zajímalo by mě, jak to bude vypadat příští léto,“ slyším říkat muže za mnou.

Víc než kontinentální geopolitika mě v tom okamžiku zajímá kručení ve vlastním žaludku; od toastu s avokádem k snídani jsem snědla jen pár arašídů, a mám příšerný hlad – což je samozřejmě nejlepší možnost, jak přijet do Francie. Za doprovodu zuřivého troubení klaksonů se z trajektu přesuneme na silnici a brzy se ocitáme v malebném malém přístavu. Nábřeží je plné lidí procházejících se ve večerním slunci, čluny se pohupují ve větru. Zavřu Eddyho do prádelny luxusního hotelu, mám trochu obavy, že se chystá zamazat hromady čistého povlečení mazivem z řetězu. Lycrový obleček si pověsím do skříně na zítra (spoiler: to je naposledy, kdy se mu dostane takové pocty, dokud se ho moje máma v Alpách nezmocní) a sejdu po schodech dolů, abych našla Matta s už zpola vypitou láhví piva La Cotentine Blanche, pojmenovaného po normandském poloostrově, po kterém se příštích pár dní budeme potulovat.

První pivo do sebe hodíme s náležitou britskou rychlostí a odebereme se vedle do Café de Paris, podniku, který Michelinův průvodce doporučuje jako: „Pravou restauraci ve francouzském stylu s velkým výběrem mořských plodů – neodolatelné!“ Jídelna je plná veselých Francouzů pojídajících plody moře.

„No, tohle vypadá dobře!“ zaraduje se Matt, zatímco nás vedou do zadní části jídelny… a pak po točitých schodech nahoru do prázdné místnosti, ozdobené modely lodí z osmdesátých let, obložené světlým dřevem a s vějíři ubrousků na stolech.

„Myslíš, že tohle je místo, kam ,uklízí‘ Brity?“ ptá se šeptem a jeho hlas se rozléhá prázdným prostorem.

Smějeme se a objednáváme si koktejl kir (protože jeden drink na oslavu nikdy není dost). Když vypijeme asi půlku skleničky, objevuje se další skupinka lidí, muži a ženy podobně oblečení do světlých šortek, vyžehlených polo triček s límečkem a drahých nepromokavých námořnických bund. Ještě než vůbec začnou mluvit, Matt na mě zamrká. Rozhodně jsme v anglosaském ghettu.

Jídlo je naštěstí čistě francouzské a přináší příjemné rozptýlení v neuspokojivě nudné konverzaci o lodích od vedlejšího stolu. Hvězdou přehlídky je obrovský talíř s mořskými plody ozdobený velkými ústřicemi a maličkými křupavými krevetami. Pod nimi jsou větší krevety, pevné a sladko-slané, zcela upřímně ty nejlepší, jaké jsem kdy jedla, a výběr krásných kulatých škeblí, kterým, jak jsem později zjistila, se říká srdcovky jedlé, ve francouzštině ovšem mnohem poetičtěji mořské mandle. K tomu polovina bagety a miska s pikantní žlutou majonézou.

Řízný sorbet z calvadosu, který následuje a který se na jazyku rozplývá do lahodné ovocné sladkosti, je čirým potěšením – první z dlouhé řady panáků místní pálenky maskované jako dezert, které mě nutí přemýšlet, proč v Británii také nezavedeme takovou pěknou tradici z našich digestivů. Kdybych v nabídce viděla sorbet z trnkového džinu, určitě bych si ho objednala.

Navzdory silnému likéru ráno nadšeně vyskakuji z postele, sotva se rozední (šťastně ignoruji skutečnost, že to bude na dlouhou dobu naposledy, co spím v posteli) a odtáhuji závěsy, které na vrcholcích břidlicových střech odhalí… sychravý šedý svět.

No dobře, pomyslím si vesele a soukám se do lycry, aspoň můžu Matta poškádlit narážkou na muzikál Paraplíčka ze Cherbourgu.

Další položkou na seznamu je pochopitelně najít croissant. Poté, co zdvořile odmítnu hotelovou snídani, necítím se dost statečná, abych se madame zeptala na doporučení, a tak se vydáme do ulic a hledáme, kde bude otevřeno. Cherbourg teď vypadá ošuntěleji než v tlumeném světle včerejšího večera, i když mezi obchody narazíme na docela impozantní baziliku: jak stojí v jedné cestovní recenzi, „uvnitř je klid a člověk cítí historii – a u vchodu zas moč.“

Sledujeme starší dámu s velkou proutěnou nákupní taškou a konečně narazíme na něco, co se v mém světě rovná jackpotu: sobotní trh plný krabů a humrů, tácy obložené mušlemi a krevetami, obří kola sýra a velkou terakotovou nádobu něčeho oranžového, co se rozhodnu prozkoumat později, až splníme, co je třeba.

Najdeme patisserii s docela působivým sortimentem. Kromě prvního croissantu na své cestě si odnáším také douillons aux poires – hrušku v županu. V květnu sice není právě sezona hrušek, ale jsme v Normandii, zemi jablek a hrušek, proslulé svými ovocnými omáčkami na bázi moštu, často vylepšenými smetanou, a ovocnými dezerty. Je zde také domov již dříve zmíněné jablečné pálenky, pojmenované po španělské válečné lodi, která se jmenovala Calvador. Loď ztroskotala na francouzském skalnatém pobřeží, a z Calvador se stala Calvados. Nejdřív se tak říkalo skále, pak celému pobřeží a posléze celé oblasti. Nakonec tento název převzala i místní jablečná pálenka.

Zaplatím a konečně se můžu nadechnout horké vůně sladkého pečiva. Také chci poněkud vynervovanému Mattovi vysvětlit umění petit déjeuner – francouzské snídaně. Tuto moudrost – získanou na základě mnoha pokusů a omylů, zklamání i radosti z pečiva – budu sdílet i s vámi, milí čtenáři, doufám, že vám může být užitečná.

PAUSE-CAFÉ – Snídaně ve Francii: Průvodce pro začátečníky

Obecně platí, že nejlepší snídaně ve Francii jsou založené na pečivu – ano, jistě si můžete ve své vile v Provence vychutnat misku sluncem vyhřátých fíků nebo ovčí jogurt, ale jen abyste věděli, většina lidí kolem vás to bude považovat za poněkud výstřední způsob, jak začít den. Bůh nám dal boulangerii (pekařství) z nějakého důvodu – a tím je snídaně. (Rozumná francouzská hospodyně má tedy stálou zásobu toastového chleba nebo sucharů, které se dají koupit v každém supermarketu, aby uchránila rodinu před hrůznou možností, že v domě nebude ani kousek pečiva.)

Bageta s máslem a marmeládou je úžasná věc, ale na cestách je mnohem lepší dát si něco, co už má máslo uvnitř. Osobně mám nejradši obyčejný croissant, apoteózu pekařského umění, ale vy si můžete klidně dát variantu plněnou čokoládou, tolik oblíbenou u dětí, nebo sladký mandlový croissant (podle mé kamarádky Caroline, která chvíli pracovala v pařížském pekařství, jsou to včerejší zbytky namočené v sirupu a rozpečené) nebo cokoliv z výběru regionálních specialit. Jednou z výhod vytrvalostní cyklistiky je, že si obvykle můžete ospravedlnit hned několik položek: jeden den jsem si dokonce dala k snídani věnečky z odpalovaného těsta Paris–Brest, i když bych vám to nedoporučovala, nechcete-li se prvních pár kilometrů cítit špatně.

Pokud spěcháte nebo prostě máte chuť udělat si piknik v přírodě, možná budete mít štěstí a najdete boulangerii s kávovarem. Káva je většinou průměrná (viz strana 302, Pause-Café – Přestávka na kávu), ale rozhodně ne horší než průměrná britská břečka. Podle mých zkušeností pekárny na jihu a na východě častěji nabízejí kávu – v Normandii a v Bretani jsem jich moc nenašla – a ne všude mají mléko.

Pokud si chcete sednout a vycgutnat si první ranní jídlo jako civilizovaná osoba, vydejte se přímo k nejbližšímu baru, které ve Francii nejsou jen místem určeným k chlastání – i když pravděpodobně hned ráno uvidíte překvapivé množství slušně vypadajících lidí popíjejících pivo nebo pastis – je to místo, kde si můžete dát kávu, přečíst noviny a popovídat si s přáteli. Něco jako britská hospoda. (Z tohoto důvodu neuvidíte ve Francii mnoho kaváren, nebo já je rozhodně neviděla, pominu-li výstřední Starbucks v Paříži.)

Pokud se nejedná o restauraci s obsluhou, je dokonale přijatelné se posadit, objednat si kávu a k ní si vybalit a vychutnat jídlo, které jste si koupili někde za rohem: není třeba ho ukusovat potají pod stolem, až se k vám číšník otočí zády. Bude však lepší uklidit prázdné obaly, zvlášť pokud máte v úmyslu se tam ještě někdy vrátit.

* * *

Nacházíme vhodnou kavárnu s výhledem na trh, ačkoli croissant dostane pouhých sedm bodů z deseti – podle francouzských standardů je poněkud měkký a nevýrazný. Když si opráším drobky z pusy a do kapsy si na později strčím malý koláček, který jsem dostala zdarma ke kávě s mlékem, říkám si, že i tak je to slibný začátek.

Douillons aux poires neboli hrušky v županu

Tahle máslová, lehce kořeněná normandská klasika, kterou lze vyrobit z jablek nebo hrušek, se obvykle podává teplá, přímo ze sáčku z boulangerie, a nejlépe chutná se sklenicí sladkého cideru nebo perry – alkoholického nápoje vyrobeného kvašením hrušek.

Na šest porcí budete potřebovat:

6 malých, tvrdých hrušek

500 ml cideru nebo perry

100 g cukru

1 rozšlehané vejce

crème fraîche na ozdobu

Na těsto (nebo můžete použít 500 g hotového těsta):

250 g hladké mouky, plus trochu navíc na vyválení

¼ čajové lžičky soli

85 g práškového cukru

150 g chlazeného másla

1. Dejte mouku, sůl a cukr do mísy a nastrouhejte do toho máslo. Potom promíchejte příborovým nožem, aby se máslo zapracovalo, pak přidejte 2 polévkové lžíce studené vody a pokračujte v míchání, postupně přidávejte další odhadem 3 polévkové lžíce vody, dokud se těsto nespojí. V té chvíli je lepší vše zpracovávat rukama. Vypracované těsto zabalte do fólie a nechte nejméně 30 minut v chladu odpočívat.

2. Mezitím oloupejte hrušky a zespodu odstraňte jádřince, stopky neodstraňujte. Na přiměřeně velké pánvi přiveďte k varu 500 ml vody, cideru nebo perry s cukrem, poté přidejte ovoce. Mírně vše povařte, dokud nebude ovoce měkké, ale ne rozvařené; délka varu bude záviset na zralosti hrušek. Nechte okapat a dobře je osušte papírovým ubrouskem.

3. Předehřejte troubu na 200 °C (180 °C horkovzdušná trouba a plynová stupeň 6). Vyválejte těsto na lehce pomoučeném vále do tloušťky asi 3 mm. Nakrájejte ho na silné proužky, dostatečně dlouhé na to, aby obtočily základnu každé z hrušek, pak je zabalte, aby byly celé pokryté těstem, stopku nechte trčet ven. Mokrými prsty těsto dobře utěsněte. Potřete rozšlehaným vejcem.

4. Pečte asi 35–40 minut, dokud hrušky nezezlátnou. Podávejte teplé, s crème fraîche.

Km: 7,3

Počet croissantů: 1 (7/10)

Pozitiva: že jsem stihla vlak

Negativa: poprask kolem steakového nože

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ještě jeden croissant na cestu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.