Kristína Lipová

Ten muž bude môj

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Lipová, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2020
Design © Marta Blehová, 2020
843. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0670-5 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0671-2 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0672-9 (ePub)

Pozerať sa na neho z diaľky, na jeho postavu, na jeho priliehavú košeľu... Vtedy prestávam reagovať a ocitám sa mimo reality. Pozerám sa ticho a nehybne do neznáma. Hlbokým nádychom sa snažím o prísun vzduchu, akoby som na chvíľu prestala dýchať a znova pokračujem v rozjímaní. Košeľa z takého jemného materiálu dotýkajúca sa jeho mužného tela. Uvedomujem si, že môj výraz naznačuje nutnosť zvieracej kazajky a sama nad sebou krútim hlavou. Ale keď si spomeniem, ako mu košeľa obopínala jeho brušné svaly, strasie ma, až ma telo zrádza a samovoľne sa mi podlamujú kolená. Opäť ma ovláda pán s veľkým N. Pán Neznámy. Snažím sa dosiahnuť rovnováhu, ale predstava tajomstva skrývajúca sa pod jeho košeľou mi nedovoľuje tento cieľ dosiahnuť. Spôsobuje mi stupňujúce vibrácie po celom mojom roztúženom tele. Jeho mysterióznosť ma fascinuje a trýzni zároveň. Som ako posadnutá. Ním posadnutá! Myšlienky mi zahltili všetko, čo je môj mozog schopný spracovať. Ovládajú ma. On ma ovláda! On, on a zase len on. Žiarivé lúče slnka mi pripomínajú jeho hypnotizujúce oči. Čerstvý vzduch rána zase jeho magickú vôňu. Pozriem do spätného zrkadla a zrazu ho vidím, ako sedí na zadnej sedačke auta, polonahý, len s nakrivo uviazanou kravatou okolo krku a červenou ružou medzi zubami. Jeho pohľad sa podobá malej šelme, ktorá pradie a žiadostivo prosí, aby sa mohla s vami hrať. Striaslo ma. Celé moje telo je posiate zimomriavkami. Vystúpia na povrch vždy, keď na neho myslím. Byť tak schopná odhaliť jeho skrytú tajomnosť, ktorá ho predo mnou chráni. Moje podvedomie kričí, prosí, dranká labkami zdvihnutými nahor ako malé bezbranné šteniatko. Pritiahnuť si ho k sebe za tu kravatu... ach...

Asi tak mesiac zapĺňal môj mozgový priestor. Stále som bdela. Kruhy pod očami boli jasným dôkazom. Otázky rôznorodého charakteru poblúznili moju myseľ a zasahovali moju utrápenú dušu. Ním utrápenú! Všimol si aj on mňa? Páčila som sa mu? neustále som sa sama seba pýtala. Pričom variant surovej a bezcitnej odpovede „nie“ mi vtláčal slzy do očí. Nepochybovala som, že sa naše pohľady stretli, ale otázka znela, či cítil aj on to isté, čo ja. Musel počuť, ako mi búšilo srdce. Bola to triaška, magnitúda minimálne čísla 5. Tep ako po odbehnutí maratónu. Tlak 300 na 200. Teplota možno aj 50 stupňov Celzia. Ó, bože, o akej sile by to bolo, keby... Zimomriavky mi opätovne prešli celým telom. Uvedomovala som si, že všetko sú to iba predstavy. Ale čo so mnou stvárali! Musela som sa odreagovať. Aj keď som vôbec netušila ako. Toto sa mi ešte nikdy nestalo. No dobre, tak stalo. Mrmlala som si popod nos a pritom som sa uškŕňala od ucha k uchu. To by som asi nebola ja, keby som sa do niekoho nezabuchla. Ale toto bolo niečo iné. Bolo to niečo oveľa intenzívnejšie. Keby bol pri mne, ovinula by som ho lanom, pritiahla k sebe a zaerdžala niekoľkými citoslovcami vyjadrujúcimi pocit zaslúženého víťazstva. Usmievala som sa ako malá. Ako malé neskúsené dievčatko, ktoré ešte nevie, čo ho v živote čaká, ktoré ešte nevie, ako mu muži môžu skomplikovať bezstarostný život. Idylku, ktorou prechádza. Život plný rozprávkových a neporušených snov. Asi navždy zostanem nepoučiteľná. Na jednej strane som mala možnosť vytriasť si z hlavy myšlienky na pána tajomného hlavou trieskajúcou do vankúša. Ale načo? Načo si ubližovať, keď ešte tú svoju peknú hlavičku budem potrebovať. Ešte mi predsa pomôže získať tohto neznámeho sexy krásavca! Mala by som sa pre neho rozmaznávať! Uškŕňala som sa, pretože som si bola istá, že mu predstavy o mne ešte budú mátať hlavou.

„Dosť predstáv a snívania!“ skríkla som hlasno do priestoru izby. Popritom som zo seba prudko odkryla perinu a snažila sa zdvihnúť z postele.

„Treba ísť do práce!“ mrmlala som si už bez štipky entuziazmu. Bohužiaľ, nič k prebratiu nepomáhalo. Ľavá ruka mi visela z postele a hompáľala sa vo vzduchu. Sledovala som ju, ako sa hýbe z jednej strany na druhú. Moja pravá noha sa naťahovala po bambusovej podlahe. Končekom svojho krvavočerveného nechtu na palci som sa snažila dotknúť podlahy. Pri tejto márnej snahe som zacítila jemný kŕč, čo ma opätovne dostalo naspäť s celou mojou maličkosťou do priestoru postele. Presunula som budík o pätnásť minút. Zababušila som sa až po uši mäkučkou perinou oblečenou v ružových obliečkach. No čo, tak mám rada ružovú. Nie som Barbie, ani blondína. Jednoducho si nemôžem pomôcť, páčia sa mi ružové veci. Ale o tom možno inokedy.

Budík zase zvonil. Pán N okupoval moju myseľ a ja som mala pocit, že som bola unavenejšia, ako keď som večer zaspávala. Zaostrila som zrak a videla „o desať sedem“. V sekunde som vstala. Obliekla som si deň vopred nachystané oblečenie, umyla si zuby a učesala vlasy. Špirála, čierna ceruzka, trošku vábivej vône – keby čosi, otvorila som chladničku, zobrala, čo ponúkla, zo stola som schmatla banán. Obliekla som si biely kabát, už len kľúče od auta, od bytu, zamkla som a vyrazila. Aj jazdec formuly jeden by mal problém s takýmto štartom.

Deň v práci ubehol ako vždy. Čiže nie podľa mojich predstáv. Kedysi som mala pocit, že svoju prácu nenávidím. V skutočnosti to spôsobovali ľudia. Ich správanie, žiarlivosť, závisť, arogancia, chamtivosť a pokrytectvo. Ale už som dosť veľká, vyrástla som z tohto nechutenstva. Každý je strojcom svojho šťastia. Keď prídete do fázy, v ktorej zistíte, že vaše šťastie nezávisí od ľudí, ktorých máte okolo seba, ani od materiálnych vecí, ktoré máte k dispozícii, vtedy začnete naživo prežívať svoje šťastie. Boli časy, keď ma správanie ľudí ubíjalo. Na jednej strane som si stále opakovala, že si ich nemám pripúšťať k srdcu. Ale trpela som, aj keď som vedela, že všetko je iba v myšlienkach v mojej hlave. Všetko je o postoji k danej situácii. Ľudia mi dokázali v sekunde zmeniť náladu a napokon boli schopní ovplyvniť celý môj deň. Môj úsmev sa vytrácal a často som pôsobila naduto až arogantne. Psychicky vyčerpaná. Zvyčajne som zaparkovala auto a znechutene kráčala pomalým krokom storočnej korytnačky domov, aby som sa mohla odizolovať od celého sveta a bez štipky úsmevu a pozitívneho myslenia zaliezť pod deku pred televízor a pozerať niečo, o čom som nemala ani zdanie, o čom to vlastne je. Dnes sa už snažím filtrovať, ventilovať, zabúdať, akoby sa nič nestalo. Vyhýbam sa ľuďom, ktorým neverím, o ktorých viem, že sú pokrytci alebo oportunisti. A verte či neverte, je ich veľmi veľa. Málokto je pre mňa dôveryhodným. Vo svojich takmer tridsiatich ôsmich rokoch som už dosť múdra nato, aby som vedela, že netreba mať sto kamarátov, ktorým neveríte, ale aspoň jedného, ktorého si vážite. Tým nemyslím, aby ste sa vzdali tých ostatných, ale nečakajte zázraky. Najlepšie je spoliehať sa vždy len na seba. Od druhých neočakávajte nič. Jednoduchá realita. Budete milo prekvapení, a nie permanentne sklamaní. Nečakajte od iných, že budú myslieť ako vy. Že majú rovnakú dušu ako vy. Tak toto nefunguje a nikdy nebude. Sme diametrálne odlišní. To, čo je pre vás pochopiteľné, pre druhého je nevysvetliteľné. A prestaňte si vzťahovať všetko na seba. Nepripúšťajte si všetko príliš k srdcu. A predovšetkým to, začo ani nemôžete. Začnite tým.

V tom čase však bol rozdiel ešte v jednej zásadnej veci. Tešila som sa z práce domov. Tešila som sa, že znova upadnem do tajov túžob, ktoré mi prinesú až priveľmi žiadané emócie. Unavená som sa hodila na posteľ a natiahla sa po perine. Väčšinou som mávala problém s polohou, pri ktorej som zaspávala, ale tak veľmi som sa tešila, že mi stačilo len pár sekúnd a vnorila som sa do snov, aby som mohla odkrývať to, po čom som tak šialene túžila.

Srdce mi zrazu išlo vyskočiť z tela. Bilo veľmi rýchlo. S otvorenými ústami a vypleštenými očami som vystrašene pozerala a lapala po dychu. Tak som sa strhla! Snažila som sa postaviť z postele. Zrazu ma schmatla mohutná ruka a silou ma ťahala naspäť do postele. Zdesene som otáčala hlavou a registrovala pár neposlušných rozstrapatených prameňov vlasov, ktoré odmietali spolupracovať. Upravená, mierne zarastená brada, farebne úplne zosynchronizovaná s vlasmi. Akoby vystrihnutý z módneho časopisu. Dokonalosť bola slabé slovo. Tmavé vábivé oči s dlhokánskymi mihalnicami. Ich klipkanie spôsobovalo prievan v spálni. Vyšportované telo, obrovské ruky, bože, a ten vábivý pohľad. Na nič iné by žiadna žena nedokázala myslieť, keby sa zahľadela do jeho očí.

„Alexej?!“ Pri pohľade na neho som sa nazúrene zamračila. Premýšľala som, či prišiel letecky, keď som ho nepočula. Ani kroky, ani dvere, ani štrngot kľúčov, nič som nepočula. A to by som sa zobudila aj na vzduch, ktorý rozvírili motýle svojimi krehkými krídlami. Alex si ma k sebe jemne, ale mužne pritiahol. Nedával mi na výber. Vždy si robil, čo chcel. To ma vyvádzalo z rovnováhy. A on to veľmi dobre vedel. Sledovala som úškrn na jeho tvári.

„Je sobota ráno, princezná,“ potichu šepkal priamo do môjho ucha. Jemne sa mi pri tom dotýkal perami ušného lalôčika. Keď sa môj mozog konečne spamätal a došlo mu, čo sa dialo, dal signál môjmu telu, aby sa tiež ku Alexovi pritislo. Aj môj neidentifikovateľný pohľad ešte stále unavených očí sa začal zdať normálny. Cítila som tesnosť našich tiel a postupne som začala uvoľňovať svoju napätosť. Uvedomila som si, že ma prebral zo snenia, z ktorého mi zvlhli nohavičky.

Alexej. Pracovitý, disciplinovaný, aktívny, vzdelaný, inteligentný, zodpovedný, starostlivý, vždy vysmiaty muž. Telo ako boh. Ženy po ňom vždy išli, nemusel sa ani snažiť. Každá sa za ním otáčala. Len tak mu dávali lístky s telefónnymi číslami do vrecka. A on? On si žil svoj dobrodružný život samotára a niekedy skončil u mňa. Mohol by mať ktorúkoľvek, ale on sa vôbec nezaujímal. Ale bol si toho vedomý a imponovalo mu to. Dokonca vedel byť aj poriadne provokatívny. Ale ženy kvôli nemu veľmi často zostávali sklamané. Alexej, môj dlhoročný kamarát, dobrý priateľ a občasný poskytovateľ sexuálneho blaha. Dá sa povedať, že bol k dispozícii vždy, keď som ho potrebovala. Alebo, keď on potreboval mňa. Fajn chalan, nič som pred ním netajila. Až doteraz. Pritiahol si ma a pobozkal na studené rameno trčiace spod periny. Uložil si ma blízko k telu a hral sa s mojimi vlasmi. Vankúšikmi svojho ukazováka spolu s prostredníkom mi jemne prechádzal od ramena pozdĺž celej ruky, až dole ku končekom prstov. Svojou nadpriemernou obratnosťou zvrtol celé svoje telo a zrazu sa pozeral zvrchu priamo do mojich očí. Ten mal telo kráľa všetkých zápasníkov na tejto planéte. Keď som sa na neho pozerala, bola som ako omámená. Žiadny problém neexistoval. Podopieral sa rukami nado mnou, a tak som mohla pozorovať jeho hypnotizujúce svalstvo. Páčilo sa mi, ako sa na mňa pozerá. Vždy som cítila dobrotu, starostlivosť, bezpečie, opatrnosť, krehkosť, túžbu a vášeň zároveň. Vždy som mala v jeho blízkosti príjemný uvoľňujúci, ale aj nenormálne vášnivý a žiadostivý pocit. Vtedy však aj mrazivý. Pomaly sa na mňa ukladal a jemne sa dotýkal mojich pier svojím ukazovákom. Pohľadom, ktorý bol plný náruživosti, sledoval každé miesto, ktorého sa dotýkal. Z pier vzrušujúco prechádzal po brade, cez krk až k prsiam. Cítila som zimomriavky. Mužnými, hrejivými prstami krúžil po mojich bradavkách. So zatvorenými očami a mierne pootvorenými ústami, som nedočkavo čakala, čo bude nasledovať. Milovala som, keď som nevedela, čo mám očakávať. Vždy sa so mnou hral inak. A práve to som na chvíľach s ním zbožňovala. Neznášam stereotyp. Bradavky som mala čoraz citlivejšie. Akoby to vedel a vzdialil prsty, ktoré mi spôsobovali nenormálnu rozkoš. Olízal si ich, ale nespustil zo mňa svoj uprený pohľad.

„Dlho ma nenechaj čakať,“ stonala som mu žiadostivo do ucha. Jeho oči prezrádzali, že koniec bude ešte veľmi ďaleko. Jeho prsty sa vrátili tam, kde nedokončili svoj stanovený cieľ a pokračovali, aby ma mohli uspokojiť. Chcel ma trýzniť, vedela som to. Videla som mu to v očiach. Cítila som, ako sa ku mne tesnejšie a tesnejšie pritláča. Pri každom pohybe som cítila jeho mužnosť. Jeho požiadavku som v sekunde akceptovala pohybmi svojej panvy. Presne vedel, ako ma poblázniť. Vždy dosiahol to, po čo si prišiel. Roztúženie, pri ktorom som sa mu odovzdala. Moja ľavá bradavka žiarlila. Túžila úplne po tom istom, čo dostala tá pravá. Toto by nemal robiť, každému predsa rovnakým dielom! Chytila som mu ruku a vsunula jeho prsty do svojich pootvorených pier. Jemne som ich krúživými pohybmi dráždila jazykom. Vytiahla som ich a nasmerovala na neuspokojené roztúžené miesto môjho rozžeraveného v tej chvíli bezbranného ženského tela. Všimla som si jeho úškrn, aj keď sa ho snažil skryť. S úsmevom a spokojnosťou som sa odovzdávala prichádzajúcim radovánkam. Nohavičky mi zvlhli viac ako predtým. Túžba môjho lona po jeho vzrušujúcich dotykoch, sa stupňovala. Rád ma trápil, ale ja som to zbožňovala! Presne tak, ako aj on. Užívali sme si to.

Zmraštila som obočie a vyslala pohľad rozzúrenej šelmy. Nepríjemné zvonenie Alexovho mobilného telefónu nás vyrušilo v dobre rozohranej predohre. Toto naozaj neznášam! Mala som chuť nakričať na neho! Mala som chuť vynadať mu! Je jedno, v akom štádiu predohry sme boli. S-K-O-N-Č-I-L-I S-M-E! Nemal zdvihnúť ten hovor! Nielenže sme kvôli nemu skončili v tom najlepšom, ale aj tá melódia sa mi vrážala priamo do mozgu! Pri každom opakovanom tóne sa vtĺkala hlbšie a hlbšie a štiepila mi mozog. Nepríjemné hlasné neidentifikovateľné neutíchajúce zmixované niečo, čo ma fakt vytáčalo! Alex konečne aktivoval hovor, a akoby sa nič nedialo, začal komunikovať. Popri tom si ma obzeral a rukou mi jemne prechádzal po hrudníku. Ako mohol zdvihnúť telefón? A nebodaj si ešte myslel, že budeme pokračovať?! Bol na omyle, chlapec! Napriek všetkému som bola o pár sekúnd ako vymenená. Už som sa mračila len trošku. Vytrácala som sa pomaličky z reality a začala premýšľať o pánovi N. Alex stále telefonoval. Aj keď každý dobre vie, že muži nie sú schopní robiť dve veci naraz, on naozaj popri telefonovaní stíhal registrovať, že som bola mierne neprítomná. Zbadal maskovaný úškrn v mojich očiach a vysmiate pery. Môj potmehúdsky úsmev nepatril jemu a on to dobre vedel. Už ma nejaký ten rôčik poznal. Mal ma preštudovanú ako seba samého. Zvonku i zvnútra. Za svetla i za tmy. Necítila som výčitky, že myslím na iného. Boli sme len priatelia, nič viac. Mali sme v tom jasno. Keby mi on rozprával o inej žene, tiež by som s tým nemala problém. Ale videla som na ňom, že je z neho cítiť napätie a že sa snaží urýchlene ukončiť hovor. Znervóznela som. Nechcela som, aby sa ma niečo pýtal. Bol by sa pýtal, potom by sa zase pýtal a keby som mu neodpovedala, pýtal by sa zase a zase, kým by všetko zo mňa nevytiahol.

„Vybavíme to zajtra,“ prerušil komunikáciu s neustále upreným pohľadom do mojich očí. Ukončil hovor a položil telefón na nočný stolík bez toho, aby sa pozrel, kam ho pokladá. Sledoval len moje oči. Hypnotizoval ma. Mala som pocit, že ma skenuje. Predstavila som si ten modrý laser, ktorý býva v múzeách pri najvzácnejších pamiatkach. Neprestával ma uprene sledovať, zúžili sa mu oči a opäť sa mu priblížilo k sebe obočie.

Čo tak zízal? Nič som mu nechcela povedať. Videla som v jeho pohľade nevedomosť a túžbu po odpovediach. Bol taký priehľadný. Úplne čitateľný. Opakovala som si v duchu znova a znova, že viem, čo robím, a že ma nezmanipuluje. Ja som tu hlavný manipulátor! Vytiahla som si vankúš spod hlavy a pritláčala si ho na tvár. Silou zovretých dlaní a zaborených prstov do vankúša som ho stískala stále viac a viac. Tak, aby som mala pocit, že mi ho nemôže zobrať. Aj keď ma nebolo vidieť, uškŕňala som sa. Netrvalo dlho a dochádzal mi vzduch, tak som si jemne nadvihla vankúš, aby mi vzduch začal prúdiť.

„Haló, je tu niekto?!“ Zdvihol môj obranný štít.

Vytrhla som mu z rúk vankúš a znova som si doň bez jediného slova vopchala hlavu.

„Na čo myslíš alebo na koho?“ Úsmev sa mu vytratil a jeho pohľad bol chtivý po uspokojení nedostatkov jeho vedomia.

Ach, láska, láska, láska. Je toto vôbec láska? Alebo len žiadostivosť? Opakovala som si v duchu. Bola som zmätená. Chcem ho len preto, že ho nemôžem mať? Nielen jeho, ale aj moja hlava bola plná nezodpovedaných otázok. Je to len zásluhou neznáma? Neprebádaná oblasť? Chúťka vidieť jeho spodnú bielizeň? Alebo to čo má pod ňou? Uškrnula som sa. Pri týchto otázkach sa mi zmenila farba pokožky na bledučko červenú. Zrazu som mala pocit, akoby mi vedel čítať myšlienky. Zahanbila som sa. Nevinným bezbranne pôsobiacim pohľadom som sa na neho pozrela.

Dôrazným tónom v hlase mi pretrhol myšlienky. „Táto nevedomosť ma vytáča do šialenstva, Ester Navarová!“ skríkol na mňa bezcitne. Jeho hnev sa zintenzívnil. Naozaj som sa začínala obávať, dokedy bude naliehať. Či mu budem ešte schopná odolávať. Cítila som sa ohrozená. Taký výraz som u neho ešte nespozorovala. Zamýšľala som sa nad minulosťou, súčasnosťou i budúcnosťou zároveň. O čo mi vlastne išlo? Prečo robím to, čo robím a čo vlastne bude nasledovať? Aj som sa mu trošku snažila niečo naznačiť, aby sa upokojil a bol spokojnejší, ale vždy keď som sa o to pokúšala, ústa ma zrádzali. Pootvorila som ich, ale nebola som schopná vysloviť ani len hlásku.

„Nechajme to!“ zahučala som po ňom. „Už je veľa hodín!“ kričala som na neho počas zoskoku z postele. Metrovými krokmi som chcela pred ním utiecť do kúpeľne.

„Ester, týmto sme to ešte neukončili! Pri najbližšej návšteve to z teba dostanem, priprav sa na to!“ rázne mi dával najavo svoju nespokojnosť a opätovne zdvíhal svoj zvoniaci telefón. Celkom som si vydýchla. Nemala som potrebu mu zatiaľ niečo vysvetľovať. Mám ho rada, ale nemusí hneď všetko o mne vedieť. Nech si trošku počká. Špúlila som perami a popritom som si vytláčala zubnú pastu na kefku. Spozornela som, hneď ako Alex dotelefonoval. Počula som, ako vstával z postele. Každým jeho krokom bosých nôh lepiacich sa na podlahu sa mi zrýchľoval tlkot srdca. V momente som si vopchala zubnú kefku do úst a snažila som sa rýchlymi pohybmi spraviť tú najväčšiu penu na svete. Alex bol do pol pása oblečený. Bledomodré rifle mu padali pod bedrové kosti. Presne tak ako to býva v tých animovaných rozprávkach, kde postavičkám padajú jazyky od úžasu až na zem, tak taký výraz som mala pri pohľade na jeho sexy vypracované telo. Jeho svalstvo sa ešte viac zvýraznilo, keď sa zaprel rukami o zárubňu kúpeľne. Zadumane ma sledoval.

„Ester!“ skríkol, až ma trhlo.

Domnievala som sa, že sa naozaj začína hnevať. Vypleštila som oči a naznačovala mu, že s plnými ústami peny sa M-I F-A-K-T N-E-D-Á-Á-Á H-O-V-O-R-I-Ť! Pri pohľade na jeho zúžené a našpúlené pery som radšej pridala na obrátkach pri čistení. To, že ma neprestával pozorovať, ma fakt začínalo iritovať. Neuspokojene kýval hlavou. Ticho pozeral a kráčal mojím smerom. Srdce mi začalo biť rýchlejšie. Približoval sa pomaly zozadu a nežne si ma k sebe pritiahol. Cítila som jeho pery, ako okupujú moje pravé rameno. A jeho pery neboli jediné, čo som zacítila. Vzrušoval ma každou časťou svojho tela. Každým dotykom. Každým pohľadom. Moja neistota a strach sa stratili, keď mi jemne jazykom prechádzal od pier po krku a jemne odstraňoval pramienky rozstrapatených vlasov. Bolo to také príjemné. Strhlo ma, až som kopla kolenom do skrinky pod umývadlom, keď som zacítila jeho zuby zaseknuté v mojom krku. Ten sviniar dobre vedel, že krk je moje citlivé miesto. Týral ma, ale nič som mu neprezradila. Nedostane to zo mňa! Tentokrát veru nie! Ani keď mi medzi krk a rameno zabodol svoje krásne biele zuby. Ja som mala naozaj pocit, že sa už neudržím na nohách, ale nič zo mňa nedostal! On dobre vedel, čo mi spôsobuje zahryznutie do krku. Vždy mi vystúpili zimomriavky. Mávala som ich len na tej časti tela, do ktorej ma zahryzli. Mala som ich po celej pravej časti tela. Pravá strana krku, pravá ruka, pravá strana zadného sedacieho svalu, pravá noha. Vždy sa na tom zabával ako malé dieťa. So zatvorenými očami som sa k nemu pritláčala chrbtom. On mi zatiaľ sladko bozkával líce. Vzrušenie netrvalo dlho a prebral ma poriadnou ranou po zadku. Vyskočila som ako gazela. Už som sa začínala cítiť trápne. Z toľkého skákania by som mohla dostať aj svalovicu. Otočila som sa na neho a bolo vidieť, že si to užíva. Keďže som mala stále plné ústa peny z pasty, snažila som sa mu očami a mimikou naznačiť, že som fakt naštvaná. Potom som nasmerovala svoj zmraštený pohľad do umývadla, aby som mu ukázala, kam mi kvôli nemu vystrelila kefka. Vždy sa zľaknem, aj vtedy keby som vedela, že ma ide niekto nastrašiť. Môžem si dookola hovoriť nezľakni sa, takmer vždy vyskočím ako zmyslov zbavená. Ako keď sa niekde pri mne nachádza hmyz. Viem, že je maličký, ale pri predstave, že by mohol vzlietnuť, ma vždy strasie. Je to paradox. Môžem sa hrať s veľkou dogou, aj hladkať nejakú šelmu, ale hmyz fakt neznesiem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ten muž bude môj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.