Anne Frasierová: Nejsem z ledu

Text copyright © 2019 by Theresa Weir

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2020

ISBN 978-80-249-4206-3

KAPITOLA 1

Minneapolis, uprostřed listopadu

Jakmile byla těla naložena, vklouzla za volant, otočila klíčkem – a nic. Zaslechla jen zlověstné cvaknutí. Srdce jí splašeně tlouklo, když v panice dupala na plynový pedál a znovu otáčela klíčkem. Dodávka se otřásla, motor zaprskal – a zhasl. Interiérem se rozlil znepokojivý zápach benzinu. Instinkt ji nabádal, aby se na všechno vykašlala a utekla. Prostě zdrhla. Možná by mohla chytit taxíka a pak letadlo do Mexika nebo jinam. Kamkoliv.

Znovu zkusila nastartovat.

Vůz se zahoupal, vychrlil oblak černého kouře, ale tentokrát motor chytil. Nečekala, až se plynule rozběhne, zařadila rychlost a vystřelila z místa.

Zvolila odlehlé ulice. Kdepak, na hlavní ani na dálnici nemůže. Poslední, co potřebuje, je, aby se tenhle krám rozsypal uprostřed rušné autostrády. A tak se proplétala čtvrtí Stevens Square a nějakým zázrakem skončila na Franklin Avenue. Odbočka doprava, stoupání, most klenoucí se přes vodu – a motor zase začal kašlat, než vyplivl úplně. Sundala nohu z brzdového pedálu a setrvačností se sunula do kopce.

„Dělej, dělej, dělej,“ povzbuzovala tiše auto, ale to se nedostalo ani do poloviny mostu a zpomalilo natolik, až se dočista zastavilo. Potom začalo couvat. V ten okamžik dupla na brzdu, zatáhla ruční a pokusila se motor zase vzkřísit. Po několika marných pokusech uviděla v bočním zrcátku tančit červené světlo.

Zastavil za ní policista.

Vystoupil z policejního vozu s baterkou v ruce a zamířil k ní. Stáhla okénko. A následoval obvyklý postup. Podala mu řidičský průkaz a doklady od vozidla. Snažila se, aby se jí netřásly ruce ani hlas. Nepříjemně si uvědomovala přítomnost těl v nákladním prostoru zakrytých plachtou.

„Na projížďku tak pozdě v noci je dost chladno,“ poznamenal policajt.

„Musela jsem něco vyřídit. Kamarádka je ve špitálu a já jí hlídám psy.“ Lhaní jí vždycky šlo skvěle. Ale když byla mladá a atraktivní, šlo jí to o poznání líp. Tehdy bravurně vybruslila z každého maléru.

Policista si odnesl její doklady do auta. Za několik minut se vrátil a podal jí je nazpátek okénkem. „Máte někoho, kdo vám přijede na pomoc?“

„Zavolala jsem odtahovou službu.“

„Mám tu s vámi počkat, dokud nedorazí? Mrzne. Nechci, abyste také skončila v nemocnici.“

„Ne, to je dobré. Slíbili, že tu budou maximálně za deset minut.“

„Za deset patnáct minut vás přijedu zkontrolovat. Nikam nechoďte. Vždycky je lepší zůstat u vozidla.“

Jakmile odjel, vyskočila z dodávky a vydala se na průzkum. Ocitla se v jedné ze čtvrtí schovaných hluboko v srdci města. Byla zvláštním způsobem odloučená, i když hluk z mezistátní silnice čtyřiadevadesátky doléhal až sem. Domy stály blízko u sebe, ale nelepily se jeden na druhý. A rostla tu spousta stálezelených stromů. Z okna ji hned tak nikdo neuvidí. Navíc je tma a nejbližší světla jsou daleko. Dočetla se, že pouliční lampy ničí vandalové, kteří po nich střílí, ale pravdou je, že Minneapolis má tmu rád.

Děsilo ji, že se policista může každou chvíli vrátit, proto pospíchala k zadním dveřím dodávky a vyvlekla ven jedno z těl. Adrenalin vykonal své a ona měla pocit, že by dokázala zvednout nad hlavu celé auto, kolik má sil. Není třeba. Most má nízké zábradlí.

S minimálním úsilím – alespoň tak jí to připadalo – vyvážila ztuhlé tělo na betonovém pažení, jako by zvedala konec houpačky. O zbytek se postarala gravitace a záhy tělo zmizelo v temnotě. Ale místo aby zaslechla šplouchnutí vody, jak očekávala, ozvalo se tupé žuchnutí. Naklonila se přes zábradlí a napínala zrak. Stěží rozpoznala temný obrys ležící na ledu.

Jenže bylo dokonáno a nedalo se nic dělat. A protože neexistoval způsob, jak tělo vyzvednout, zamířila do dodávky pro ostatní a házela je dolů jedno po druhém. Napočtvrté zaslechla vytoužené šplouchnutí. Spokojeně zabouchla dveře auta, usedla za volant a zavolala odtahovou službu.

Policista dodržel slovo a projel kolem ní. Vypadalo to, že se chystá zastavit a vystoupit z auta, ale zrovna v tom okamžiku se v ohybu silnice objevila výstražná světla pohotovostního vozu. Policista stáhl okénko, zamával, popřál jí dobrou noc a odjel.

KAPITOLA 2

Minneapolis, 31. prosince

Vždycky byl opatrný. Nikdy se ji nepokusil políbit, nikdy se jí pořádně nedotkl a ani oční kontakt nenavazoval na moc dlouho. Prošla peklem a on usoudil, že teď víc potřebuje přítele než milence. Proto ho překvapilo, když se o něho otřela rukou.

Napřed se domníval, že to byla náhoda. Možná maličko zakolísala, když bruslili na zamrzlém jezeře, a neúmyslně se dostala moc blízko. Ale když se to stalo znovu, s jistotou věděl, že je to záměrné. Dříve než stačil situaci pořádně vyhodnotit, drželi se za ruce. Opravdu se drželi za ruce – alespoň jak jim to palčáky umožňovaly. A dokonce i tehdy si namlouval, že se ho drží, aby neupadla, ačkoliv ve skutečnosti byl mizerným bruslařem on, ne ona.

Oslavit silvestra v Loring Parku byl jeho nápad. Čekala je poslední noc čtrnáctidenních oslav pod širým nebem s mnoha stánky s občerstvením a vytápěným pivním stanem. Dokonce se na plátně umístěném venku promítalo Ledové království a teple oblečené rodiny a páry při sledování filmu seděly na balících sena. Užít si Minnesotu víc snad ani nelze. V dálce se přes mezistátní silnici číslo 94 klenula lávka pro pěší, vedoucí k Walter Art Center a Spoonbridge and Cherry, gigantické skulptuře, která je stejně ikonická jako socha Mary Tyler Moore.

Elliotovi bylo řečeno, že Loring Park býval jednou z nejklidnějších oblastí ve městě, ale loňské výpadky dodávky elektrického proudu spolu s následnou vlnou zločinu a odlivem umělců do méně drahých lokalit způsobily, že kulturně důležité místo zápolilo o přežití.

Nevadí. On pochází z placatého a vysušeného Texasu a Loring Park je mu stejně cizí, jako by se ocitl v jiné zemi. Tohle místo miloval. Srdce se mu zatetelilo pokaždé, když uviděl úzké ulice přecpané auty, kombinaci útlých třípodlažních domů a historických budov postavených z hnědého pískovce, se schodišti vedoucími až na chodník a původními dřevěnými dveřmi z počátku dvacátého století. Dokonce se mu líbilo i to, jak do města strkala prsty mezistátní dálnice, ponořila se do tunelu Lowry a jeho okachličkovaných stěn a ostře se stočila, aby se zase vynořila v dnes nemoderní horní části města.

Tohle bylo Elliotovo první opravdové setkání se zimou. Do Minneapolisu se přestěhoval teprve před pár měsíci. Své sousedce z vyššího patra namluvil, že je student, ale později se přiznal, že o ní píše knihu. Tou sousedkou totiž není nikdo jiný než slavná vyšetřovatelka Jude Fontaineová. Ale ani jeden z uvedených důvodů není ten, kvůli němuž do města přijel. Čekal, jak se situace bude vyvíjet, a mezitím ho napadlo, že by zmíněnou knihu napsat skutečně mohl. A nejenom o Jude.

Ava Germaineová, bruslící po jeho boku, se ho neustále držela za ruku. Svižně klouzali po té části jezera, z níž byl odmeten sníh. Ledovou plochu osvětlovaly pochodně a promenádu kolem jezera lemovaly ozdobné pouliční lampy. Podivně idylické, takové ty, které se instalují do rekonstruovaných oblastí, aby navodily pocit klidu, vnesly do nich řád a odstranily skvrnu, jež se na město snesla před necelými dvěma lety, kdy se metropole potýkala s vážnými výpadky elektrického proudu a utápěla se ve tmě.

Za Avou vlály dlouhé blond vlasy, usmívala se na něho a Elliot byl okouzlen nejenom jí, ale i bazilikou Panny Marie za jejími zády, šňůrami vánočních světýlek na holých větvích stromů, vůní dřevěného uhlí z prodavačova grilu a barevnými květy ohňostrojů na noční obloze. Velkými. Purpurovými a bílými. Ava se zdála šťastná. Náhodný pozorovatel by nikdy neuhodl, co má všechno za sebou a jakým utrpením si prošla.

Jejich schůzky nebyly tak úplně typické. Kontaktoval ji kvůli rozhovoru. Zpočátku s ním odmítala mluvit, ale dokázal být šarmantní a vytrvalý – což jsou jeho nejsilnější vlastnosti – a tak nakonec souhlasila. A teď, o měsíc později, jsou tady. Někdo by mohl namítnout, že jde o konflikt zájmů. Ve slabých chvilkách se dokonce ptal sám sebe, jestli mu doopravdy jde čistě o mimořádně poutavý příběh matky a dcery. Odpovídal si, že ano, ale možná si jenom něco nalhával. Třeba je skutečně takový zmetek, jak mu někteří lidé předhazují.

Ava ho sledovala a náhle se přestala usmívat. Vykřikla jeho jméno, nechala pusu otevřenou a vytřeštila oči.

Elliot se stačil vzpamatovat natolik, aby se na poslední chvíli vyhnul jinému bruslícímu páru. Pustil Avinu ruku, rozdělili se a mezera mezi nimi se rozšířila, ačkoliv ruce zůstaly rozpažené. Zpočátku mu to připadalo poetické, to odloučení palčáků, zejména proto, že Ava je sama upletla a ostýchavě mu je věnovala k Vánocům. On jí na oplátku nadělil dárkový certifikát oblíbené kavárny, protože nechtěl být příliš osobní. A vzápětí toho litoval.

Poetika velmi rychle skončila.

Podjely mu nohy a tvrdě sebou říznul na led. Vyjekl, jak si vyrazil dech. Ale tím představení neskončilo. Rychle klouzal po ledu jako rotující bowlingová koule. Lidé mu s výkřiky uskakovali z cesty. Trvalo to věčně. Připadalo mu, že se nekontrolovaně kamsi řítí celé hodiny, ale kdyby jeho exhibici někdo měřil, bylo by to jenom pár vteřin. Kinetická energie se vyčerpala a on se konečně zastavil.

Někdy během žehlení ledu vlastním tělem se mu podařilo převalit na břicho. Vlněný kabát se mu zamotal kolem trupu a nahým břichem se tiskl k zamrzlému jezeru. Slyšel, jak na něho Ava volá jménem, a doléhalo k němu skřípání jejích bruslí. Prudce před ním zastavila jako zkušený hokejista. Tak zatraceně byla dobrá.

Přitom mu tvrdila, že jí to na bruslích moc nejde.

Teď si láme hlavu, proč ho vlastně držela za ruku a říkala o sobě, že není zdatná bruslařka. Že by chytrý plán, jak ho dostat na led? Doufal, že ano.

Dohonila je Octavia, její dcera. Viděl, jak přemáhá smích. Protože může být zraněný. Ale rozuměl jejímu nutkání. Taky by se sám sobě nejradši vysmál.

Octavia byla úžasné dítě. Tedy dítě zrovna ne, protože už je jí skoro dvacet, ale vypadá o něco mladší. Domníval se, že za to může neštěstí, které ji potkalo. Byla tři roky pohřešovaná a vězněná v příšerných podmínkách. Stalo se jí něco podobného jako Jude s tím rozdílem, že v Octaviině případě to byl Judin otec, kdo ji unesl, a nebyla jeho první obětí. Stejný osud potkal i další děvčata. Potom co Octavii zachránili, vrátila se k normálnímu životu, ale od Avy, bývalé psycholožky, věděl, že se obává, že se její dcera nachází ve fázi popření.

„Jsi v pořádku?“ Ava se nad ním sklonila. Tvářila se upřímně znepokojeně, což nijak neumenšilo jeho pocit zahanbení.

Opřel se čelem o led. „Jsem v pohodě.“ Zalapal po dechu. Zvedl se na lokty a dal si několik vteřin na vzpamatování. Doufal, že se rozejdou zvědavci, kteří ho obklopili. Podíval se na ně a hned nato pohlédl zpátky na led, který měl pod bradou.

A uviděl cizí obličej. Vzhlížel k němu.

Elliot zamrkal a otřel led palčákem. Blesklo mu hlavou, jestli náhodou nemá otřes mozku spojený s vidinami. Anebo jestli jeho vysrážený dech nevytvořil na zamrzlé hladině kresbu připomínající tvář.

Zašátral v kapse kabátu a vytáhl mobil. Naštěstí jeho exhibici bez úrazu přežil. Zapnul aplikaci baterka a posvítil si. Ne, nic si nepředstavuje. Pod ledem někdo je.

Jeho prvním impulzem bylo okamžitě se zvednout a mazat pryč. Místo toho zakryl obličej pod sebou pažemi, aby ho Ava nebo Octavia nezmerčily. Mají toho za sebou hodně a nepotřebují k tomu přidávat další děs. Mentální rány se dosud nezhojily.

Natáhl krk a uviděl matku a dceru, jak nad ním stojí. Ava mu podávala ruku, aby mu pomohla vstát. Za jejím ramenem přešlapovalo několik znepokojených čumilů, ačkoliv většina z nich se chválabohu rozešla, jen co zjistila, že se nezranil. Posadil se a zkřížil nohy. Tvář pod ledem tak zakryl svým zadkem.

„Jenom potřebuji popadnout dech,“ vysvětloval. Dal si záležet, aby to vyznělo důvěryhodně. Mávl rukou na lidi za Octavií. Tady není nic k vidění. Bruslaři přestali okounět a odklouzali pryč. Dolehly k němu jen útržky rozhovorů.

„Praštil sebou opravdu tvrdě,“ poznamenal někdo. Jiný se zasmál, avšak Elliot doufal, že soucitně.

Ale to tělo pod ledem…

Tvář vypadala, jako by patřila odrostlejšímu dítěti. Ale je to vůbec tělo? Možná je to jenom maska. Nebo figurína. Něčí hloupý vtip. Musel uznat, že jestli chtěl někdo v žertu vyděsit druhé, v jeho případě se mu to rozhodně povedlo.

Octavia se na něho zakřenila a odbruslila.

Když pochopil, že se Ava od něho nehne, snažil se ji poslat pryč.

„Potřebuji být chvíli sám.“ Za jejími zády vystřelily k obloze obzvlášť působivé rachejtle. Bílý vodopád explodoval v drobné jiskřičky a snášel se k zemi. „Běž za Octavií. Přidám se k vám, až objedete kolo.“

Ava se na něho nechápavě podívala, přikývla, otočila se a odjela. Jakmile byla dostatečně daleko, překulil se zpátky na břicho, rozsvítil mobil a namířil kužel světla na led. Světlo se od něj okamžitě odrazilo. Musel mobil přidržet ze strany. Ze zamrzlého jezera na něho vykoukl obličej – pokud to obličej byl. Doopravdy vypadal jako tvář dítěte.

Musí zavolat Jude. Jenže ona neví, že se stýká s Germaineovými.

Možná se jí to nebude líbit.

Vytočil její číslo. Když mu to nezvedla, poslal jí esemesku.

Myslím, že jsem na kluzišti v Loring Parku našel mrtvolu. Rychle přijeďte.

KAPITOLA 3

Tříletá Alice se zavrtěla Jude na klíně. Polohu změnila už třikrát, aby se ubránila dotírajícímu spánku. Proč děti a zvířata přitahují zrovna lidi, kteří si nejvíc přejí, aby si jich nikdo nevšímal?

„Líbíte se jí,“ prohlásila s úsměvem velitelka Vivian Ortegová.

Pro dnešní večer zvolila třpytivé červené šaty, které krásně ladily s její tmavou pletí a červenou rtěnkou. Jude svoji nadřízenou podezřívala, že se pokouší vnést do jejího života punc normálnosti, a proto ji zve k sobě do rodiny. Vážila si jejího zájmu, ale o to víc si připadala jako vetřelec. Tohle není její svět. Mnohem příjemněji se cítí ve svém bytě ve společnosti kocoura, anebo když pracuje na případu úkladné vraždy. Buď se neangažuje, anebo se zapojí na tisíc procent. Nic mezi tím.

Společenský hovor o ničem ji ničil. Nerada se zaobírala životy jiných. Buď to byla jedna velká lež, anebo si bolestně uvědomovala, že ona nic takového nikdy mít nebude. Lepší je držet se od všeho dál a nepřemýšlet, jakými pěšinkami se mohl ubírat její život. Nejhorší jí připadali lidé, kteří si pro ni přáli něco lepšího, chtěli jí pomoct vylízat se z utržených ran a snažili se ji znovu nějak nastartovat. To se nikdy nestane. Jude se s tím smířila a z hloubi duše si přála, aby na to přišli i ostatní.

Její parťák, detektiv Uriah Ashby, byl jedním z mála lidí, kteří se ji nepokoušeli vytlačit z komfortní zóny. Přesto… Co dnešní večer? Opravdu měl v plánu přijít?

Pozvání k Ortegovým platilo také pro Uriaha, ale on se na poslední chvíli omluvil, aniž udal důvod. S návštěvou šéfky, jejího manžela a dvou snesitelných dětí a psů zdráhavě souhlasila právě kvůli němu. Předpokládala, že lví podíl družení vezme na sebe a ona se bude moct držet zpátky. Viděla, že to s dětmi umí. Jenže Uriah nedorazil a ona se přistihla, jak pomáhá s přípravou svačin a hraje s dětmi pexeso. Avšak největší smích sklidily její mizerné kreslířské schopnosti. Děti se rády smějí. Ona si na to z dětství nepamatovala.

Před oknem stál vánoční stromek s ručně vyráběnými ozdobami. Z plynového krbu sálalo příjemné teplo a na stolku vedle Judina křesla byl připravený popcorn a svařené víno. Osmiletý Joseph ležel na spacím pytli uprostřed podlahy a vybarvoval omalovánky. Chtěl stůj co stůj zůstat vzhůru až do silvestrovské půlnoci. Alice, uvelebená v Judině náruči, voněla po jahodách. Pravděpodobně za to mohl šampon v jasně barevné lahvičce, jehož si Jude všimla stát na kraji vany. Alice měla na sobě růžové flanelové pyžamko s natištěnými sněhovými vločkami a bosé nohy, ačkoliv ji Vivian nabádala, aby si obula bačkorky.

Alice drobnou hebkou ručkou pohladila Jude po tváři. „Mám tě ráda.“

Jude zadržela dech a svaly jí ztuhly. Jak má správně zareagovat na tak přímé vyjádření? Destilovanou pravdou? Jsem z tebe nervózní, ale líbí se mi, jak ti voní vlasy. Nic lepšího asi nevymyslí.

Jude vzhlédla a uviděla Vivian, jak dychtivě čeká na její reakci. Dokonce i ona si uvědomovala, že její dítě dotlačilo Jude moc daleko a moc rychle. Zachránilo je zacinkání Judina mobilu.

Díkybohu!

Jude se podívala na displej.

Myslím, že jsem na kluzišti v Loring Parku našel mrtvolu. Rychle přijeďte.

Pro většinu lidí by se klíčovým výrazem stalo slovo mrtvola, pro Jude to bylo slovo myslím a sousedova nejistota, co vlastně objevil. Odepsala mu a žádala další informace. Když se jí neozýval, zvedla holčičku z klína. „Budu muset jít.“

„Propásneš půlnoc!“ připomnělo jí dítě.

„Nevadí.“ Jude doufala, že na ní není znát, jak velice se jí ulevilo.

„Už vím, jaké to je.“

Alice dotčeně oddusala ke gauči. Svalila se na něj a paže přitiskla k tělu.

Vivian zakoulela očima a doprovodila Jude ke dveřím. Vyndala ze skříně její kabát a podala jí ho. Jude si ho oblékla a vytáhla z kapsy pletenou čepici.

„Vražda?“ zeptala se Vivian.

„Nejsem si jistá.“ Jude si vzala černé rukavice. „Napsal mi soused.

Domnívá se, že možná v Loring Parku našel tělo.“

„Možná?“

„Zareagovala jsem stejně. Půjdu to prověřit a dám vám vědět.“

„Omlouvám se za Alici,“ prohlásila Vivian. „Obvykle se upejpá a lidem, které nezná, se vyhýbá.“

„Možná mě otipovala na neškodnou tetku.“

„Spíš důvěryhodnou.“

Před nedávnem se Vivian omluvila Jude za to, že se víc nesnažila ji najít, když ji unesli. Po tři roky ji každý považoval za mrtvou. Jude by napadlo totéž, a tak nikomu nic nevyčítala. Ale od té chvíle vnímala, jak se Vivian nenápadně pokouší dát všechno do pořádku. Tím se také vysvětlovalo, proč Jude umožnila vrátit se na oddělení tak brzy po útěku ze zajetí. Chtěla všechno napravit a poskytnout Jude zdání normálnosti. Avšak život detektiva z oddělení vražd nikdy normální nebude. Vivian se snažila a ve vlastním životě odváděla dobrou práci, ale Jude nemohla žít podle jejího scénáře. Zločiny tak osobní nejsou, a to je dobře.

Jakmile Jude usedla za volant, vzala telefon a zavolala Elliotovi.

Ohlásil se jí a znělo to překvapeně.

Copak si z ní vystřelil? „Jste opilý?“ zeptala se ho. I kdyby ano, vytáhl ji z nepovedeného večírku. Mohla by mu za to poděkovat.

„Ne.“

Když svoji odpověď nerozvedl a nepřichvátal s vysvětlením, dodala: „Dostala jsem vaši textovku.“

„Myslím, že jsem našel mrtvolu.“ Šeptal. Představila si ho, jak zakrývá mobil rukou, aby ho nikdo neslyšel.

„Proč šeptáte?“

„Nechci, aby mě Octavia slyšela.“

Octavia? To není zrovna běžné jméno. „Octavia Germaineová?“

„Vyrazil jsem ven s Avou.“ Mluvil rychle, zadrhával, jako by se mu nedostávalo dechu. „Tedy s oběma. Jsme venku všichni tři.“

„Týká se to vaší knihy?“ Odlepila se od chodníku a zamířila k Lo ring Parku. Auto, které řídila, bylo sice deset let staré, ale zatím se s ním nestačila pořádně seznámit. Získala ho prostřednictvím sousedské skupiny na Facebooku. Postaršímu majiteli stálo spoustu let v garáži. Nemělo moc najeto, páchlo naftalínem, topení zrovna moc nefungovalo, ale na druhou stranu bylo laciné a odvezlo ji z bodu A do bodu B. Ale jízda na motorce jí chyběla a už netrpělivě počítala dny a čekala, až se oteplí natolik, aby se na ni zase mohla vyhoupnout.

„Protože mně se to vážně nelíbí.“

Následovala dlouhá odmlka. „Dělal jsem s oběma rozhovor.“ Zas tak dobře Elliota neznala, ale to, co o něm věděla, ji rozhodně neuklidnilo. Je to prospěchář a klidně bude lhát, když mu to přinese užitek. Nemyslela si, že je zlý nebo nebezpečný, ale působí jako obratný manipulátor.

„Vás se to netýká,“ odpověděl, „a nic vám do toho není.“

V podstatě má pravdu, ale Jude zachránila Octavii život a tím, že ji našla, usvědčila ze zločinu vlastního otce. Navázaly spolu spojení a Jude nechtěla, aby nějaký muž opětovně zneužil dívčiny důvěry. „Tý ká se mě to,“ oponovala. „Zejména proto, že jste se neváhal ohánět mým jménem, aby se s vámi ty dvě vůbec bavily. Vím, že rozhovory neposkytují. Sama jsem jim to poradila.“

Neodpověděl, což mluvilo samo za sebe.

Všimla si, že se blíží k výjezdu z dálnice, a uvědomila si, že ji rozhovor nepříjemně rozptyluje. Zeptala se, kde Elliota přesně najde, a prohlásila: „Budu tam za pět minut.“

V Loring Parku našla volné parkovací místo a vykročila k centru oslav. Cestou se pozorně rozhlížela. Na chodnících i kluzišti byly davy lidí. Konečně se jí podařilo v davu vypátrat Elliota, Octavii a Avu. Vydala se k nim přes led. Navzdory kluzkému povrchu kráčela sebejistě. Napadlo ji, že ti tři vypadají jako rodina. Povídají si a bruslí – ženy elegantně a Elliot mezi nimi trochu neohrabaně. Vzaly ho mezi sebe a jeho tmavá hlava a snědá pleť kontrastují s jejich blonďatými vlasy.

Rychlost, s níž se vetřel do jejich života, byla znepokojivá.

Jude se otočila a zůstala stát s rozkročenýma nohama a založenýma rukama. Čekala, až k ní dojedou. Elliot si jí všiml jako první, usmál se a pak sebou trhl. Její obličej musel prozrazovat víc, než byl obvyklý prázdný výraz, jejž za dobu svého věznění vypilovala k dokonalosti, protože škubnutí způsobilo, že zakolísal a upadl. S námahou se hrabal na nohy a ona si připadala jako tyran.

Octavia a Ava okamžitě zastavily, aby svého přítele náležitě politovaly, zato Judin nenadálý příchod jim udělal obrovskou radost.

Jude Elliotovi nedůvěřovala a měla k tomu pádný důvod. Špehoval ji, potají pořizoval její fotografie a vylepoval si je na stěny. Po celou dobu předstíral, že studuje fotografii na zdejší univerzitě, ačkoliv ve skutečnosti je novinářem, který o ní píše knihu. Bude se jmenovat Policistka z třetího patra nebo tak nějak. Jude se dávno nestarala, co si o ní myslí. Ať si o ní napíše, co chce. Ale nebyla lhostejná k tomu, co prozradí o druhých obětech.

„Octavii z vaší knížky vynechte.“

Ava se nechápavě podívala nejprve na ni a potom na Elliota. „Myslela jsem, že jste přátelé,“ zadrmolila a otočila se k Jude. „Tvrdil, že jste kamarádi.“

Aha, další zvrat. Ava si přeje mít ho ráda. Což přidává situaci další rozměr. „Bydlíme ve stejném domě.“ Jude by sebe a Elliota za kamarády rozhodně neoznačila. Na druhou stranu – nazvala by tak vůbec někoho? Je Ava její kamarádka? Octavia? Vivian? Uriah? Nebyla si jistá, jestli má zájem o někom z nich uvažovat tímto způsobem.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se muž, který se u nich zčistajasna zjevil. Měl na vestě logo pořádající firmy – panorama Minneapolisu. Zřejmě ho najali, aby zde vykonával pořadatelskou službu. „Mám zavolat policii?“

Jude odtrhla zrak od Elliota. „Já jsem policie.“

Její oznámení bylo přijato s udiveným zamumláním, v němž zaslechla svoje jméno. Poznal ji. Stávalo se to častěji, než jí bylo milé. Byla vysoká, což znamenalo, že vyčnívala. Přidejte k tomu krátké bílé vlasy, částečně zakryté pletenou čapkou, a obličej, který se objevoval na obrazovkách po celém světě – a už nikdy nesplynete s davem. Neznamenalo to, že byla s daným stavem věcí smířená, ale naučila se nebrat šeptandu na vědomí a nenavazovat oční kontakt.

Elliot se zoufale snažil udržet na bruslích. Vzala ho za paži a odtáhla od Avy a Octavie. Když byli z doslechu, uhodila na něho: „Co ten váš vzkaz?“

Vyprávěl jí, co se stalo, a pak odbruslil. Hledal místo, kde upadl. Jude ho následovala. Byla k jeho tvrzení skeptická. Led byl tmavý, odráželo se od něj poskakující světlo pochodní a mátlo oči.

Elliot si na jednom místě klekl na led. Vytáhl mobil a zapnul baterku. „Tady.“ Kývl na Jude, aby přišla blíž, avšak Avě a Octavii, které se k němu také hrnuly, řekl, ať se drží zpátky. Snažil se je uchránit před znepokojivým pohledem. Jude mu za to připsala body k dobru. Vtom vylétly k obloze stovky rachejtlí a bruslaři i lidé na chodnících začali jásat. Půlnoc. Jude by zajímalo, jestli je Alice ještě vzhůru. Najednou bylo světla skoro jako ve dne a o to lépe viděli. Jude se přikrčila. Ozvala se další ohlušující detonace, tentokrát nad jezerem.

Elliot namířil kužel světla z jiného úhlu.

A na Jude ze zamrzlého jezera vykoukla tvář.

Otevřené oči, ústa dokořán. Vypadalo to jako dítě, ale těžko říct. Tělo mohlo ležet patnáct centimetrů pod povrchem, led byl bezbarvý a mírně zakalený. Mohl to být utopenec? Propadl se někdo tenkým ledem, když bruslení na jezeře ještě nebylo bezpečné? Každý rok zahyne v jezerech po celých Státech spousta lidí. Dále jí blesklo hlavou, že to vůbec nemusí být člověk. Vzhledem k lokalitě a povaze veřejného místa se klidně může jednat o kanadský žert bohémsky založených studentů nedaleké výtvarné školy.

Jude vytáhla mobil. Přestože neměla žádný důkaz o tom, že mají před sebou oběť vraždy, a dokonce si ani nebyla jistá, jestli doopravdy jde o člověka, zavolala svému parťákovi. Uriah se ozval na druhé zazvonění.

Řekla mu o těle. „Oběti může být mezi deseti až čtrnácti lety. Těžko říct. Led není tak úplně průhledný.“

„Nemůže to být nějaký vtip?“

„Taky mě to napadlo. Pokud ano, pak si s tím někdo dost vyhrál.“

„Hned tam budu.“ Chystala se ukončit hovor, když se znovu ozval:

„Jaký byl večírek u Ortegové?“

„Musela jsem hrát něco, co se jmenovalo Od jablíčka k jablíčku, a taky kreslit.“

Rozesmál se. Ani se nezmínila, že musela dítě chovat na klíně.

„Zatím nikoho nevolejte. Přijedu se na to podívat.“

Rozloučila se s ním a šla poinformovat Avu a Octavii. Ženy vzaly její sdělení s nadhledem. Obávala se, že jimi už nedokáže nic otřást. Jude zastávala ničím nepodloženou teorii o tom, že jakmile se ve vašem životě přihodí něco neobvyklého, stanete se magnetem pro další bizarní události. Není úniku. Právě tomu Elliot nerozuměl. Nic je nechrání.

Uriah dorazil o patnáct minut později, oblečený do krátkého vlněného kabátu. Kolem krku měl ovinutý šedý šátek a na tmavých kudrnatých vlasech naraženou šedou pletenou čepici. Všechno nové, všimla si Jude. Možná vánoční dárky.

Setkali se na chodníku. Podala mu kelímek s kávou, zakoupený u nedalekého stánku, a vydali se na možné místo činu. K nebi stále vystřelovaly rachejtle, ale už nebyly součástí oficiálního ohňostroje pořádaného městem. Tyhle posílali do vzduchu zdejší obyvatelé ze zahrad a balkonů a některé byly stejně úchvatné jako ty, které viděli předtím. Jude nesnášela hluk, který se s nimi pojil, obzvlášť hlasité rány ozývající se těsně za sebou. Rezonovaly hluboko v jejím nitru a podobaly se strachu. Ale vizuální stránka se jí líbila.

„My odcházíme,“ hlásil Elliot. Ava a Octavia už kráčely pryč, Ava objímala dceru kolem ramen. „Obě jsou trochu vyděšené, což je pochopitelné.“

Možná nakonec nejsou tak imunní.

Čím méně lidí na scéně, tím lépe. Právě teď tu mnoho diváků není, ale to se může rychle změnit, pokud probudí v přítomných zvědavost. Jude přikývla. Elliota vyzpovídá zítra. Zajímá ji, jaké má se ženami úmysly. Srovná ho, když bude třeba, a je může varovat, když to uzná za vhodné.

Uriah vytáhl baterku a přikrčil se nad tělem zamrzlým v ledu. Měl stejný problém s odrazem světla jako prve oni. Jako by posvítil na okno. A čím silnější paprsek, tím větší odraz. Když přidržel baterku pod správným úhlem, z příšeří se vynořila bílá tvář s matnýma očima, což je úkaz, který se někdy po smrti objeví. Zhasl svítilnu a zvedl se. Jejich počínání vzbudilo pozornost. Uriah vytáhl mobil a zavolal operačnímu. „Budu potřebovat pár strážníků, aby až do rána pohlídali možné místo činu. Ujistěte se, že jsou teple oblečení. Budou se pohybovat venku. Detektiv Fontaineová a já počkáme na jejich příjezd. Jsme uprostřed Loring Parku.“ Podíval se na Jude. „Jak se tomu říká? Jezero?“

„Jezero, nebo taky rybník.“ V porovnání s ostatními v okolí bylo tohle jezero menší a slovo „rybník“ možná znělo malebněji.

Uriah předal tuhle informaci operačnímu. „Ano, jsme tady. Vyřiďte jim, ať to vezmou po promenádě a sjedou s auty až na led. Tam nás uvidí.“

Zastrčil mobil zpátky do kapsy a napil se kávy. „Nechtěly po vás děti, abyste jim něco nakreslila?“

„Koně.“

„To by mělo být lehké.“

„Nebylo. Tipovaly opici.“

Nenápadně se uchechtl. Jude vyčkávala, až jí vysvětlí, proč nepřišel na večírek, ale mlčel.

Nedávno byl nemocný, a to ji vyděsilo. Cítila, jak se jí svírá hrudník i žaludek. Doufala, že jeho dnešní nepřítomnost nesouvisí se zdravotním stavem, ale nic jí do toho není. Možná měl rande. Ten nový šátek…

Na zamrzlém jezeře se objevila dvě policejní auta.

Žlutou páskou byl označen prostor se zákazem vstupu. Uriah dal strážníkům patřičné instrukce. Nato se otočil k Jude. „My tu momentálně nejsme nic platní. Zítra se poohlédneme po někom, kdo ten led rozřízne. Zavoláme výjezdovku a techniky, i když stop tu moc neposbírají. Ale zdokumentují místo činu. Až bude tělo v márnici a my zjistíme, s čím se potýkáme, můžeme pokračovat v hledání důkazů, když bude třeba.“

Jude počítala s tím, že se sem vrátí hned za svítání. Třeba se jí podaří něco zjistit. Dokázala mistrně přečíst řeč těla a občas rozuměla i jazyku zesnulých.

KAPITOLA 4

Ráno dorazil k jezeru konvoj těžkých nákladních aut s náležitým vybavením dřív, než zhasla pouliční světla. Začalo sněžit. Když před hodinou Jude pomocí mobilu zjišťovala předpověď počasí, zneklidnilo ji varování před příchodem sněhové bouře. Hlavní nápor by měl udeřit zítra a vydržet několik dní. Byla zde nepatrná šance, že se blizard stočí k jihu a mine je, ale protože už začínalo sněžit, nebyla v tomto směru moc optimistická.

Přijeli s Uriahem téměř nastejno, vystoupili z aut a zvedli si límce, neboť na ně zezadu ihned zaútočily poryvy ledového větru. Choulili se pod pouliční lampou, jako by jim mohla poskytnout nějaké teplo, a svědomitě se vyhýbali hladovým očím novinářů, kteří se již stačili na místě objevit spolu se všemi svými kabely a dodávkami s talíři satelitů. Všeobecně se dá říct, že reportéři napomáhali vyšetřování, ale Jude jim právě teď nemohla sdělit nic jiného než to, co už věděli: pod ledem se našlo tělo, které může, ale nemusí patřit člověku, a pokud ano, nemusí se nutně jednat o oběť vraždy. Momentálně jsou všechno ostatní pouhé spekulace.

Přišel k nim muž v hnědých montérkách a červené flanelové košili. K zimním pracovním botám měl připevněné mačky, které při chůzi po chodníku cinkaly. Byl malý, energický a představil se jako Jerry

„Ledovec“. „Jsem třetí generací ledařů,“ chlubil se. „Ledem se prořezávám celý svůj život a už jsem v něm našel spoustu prapodivných věcí – psy, jelena, jednou dokonce peněženku, ale tahle mrtvola je moje premiéra.“

Nadskakoval vzrušením.

Jude si ho před odchodem z domu proklepla na internetu. Jeho společnost celou zimu těží led ze zamrzlých vodních ploch. Jejich největším odběratelem je Zimní festival, pořádaný v Saint Paulu. Vytěžené kostky ledu se odvezou do města, kde z nich inženýři, stavební dělníci a designéři staví hrady. Nádherná událost. Magickou kombinaci světla a čirého ledu by měl aspoň jednou zhlédnout úplně každý. Jerryho zaměstnanci vyčkávali uvnitř náklaďáků s motory běžícími naprázdno. Na korbě jednoho z nich seděla obrovská mašina, která vypadala jako vysokozdvižný vozík s koly od traktoru a teleskopickou paží. Byla k tahači připoutaná řetězy o síle ruky. Oslavy skončily a po lidech tu zbylo překvapivě malé množství odpadků, které již sbírali pořadatelé. Nejspíš si kvůli sněhové bouři přivstali.

Kráčeli po zamrzlé hladině. Jerry měl výhodu díky mačkám, zato Jude a Uriah museli dávat pozor na každý krok. Strážníci ustoupili dozadu. Po dlouhé noci by se rádi vrátili domů, ale nechtěli vyzvednutí zmeškat.

Bez záře ohňostrojů byl obličej pod zakaleným ledem daleko zřetelnější. Jerry tiše hvízdl a poznamenal: „Můžu to vyleštit letlampou, až blok vyzvedneme.“ Když viděl, jak pochybovačně se vyšetřovatelé tváří, spěšně dodal: „Abyste lépe viděli, co je uvnitř. Takhle to děláme běžně, aby byly ledové hrady průhledné. Je to stejné, jako když otíráte zamžené sklo u auta.“

Mávl na jednoho ze svých lidí, aby přijel s náklaďákem blíž. Sundal z korby motorový vrták, nastartoval ho a pustil se do vrtání, aby zjistil tloušťku ledu. „Padesát pět centimetrů,“ oznámil potěšeně. „To už by mělo nakladač udržet.“ Ukázal na stroj s teleskopickou paží na plošině tahače. Zahulákal na zaměstnance otálející na břehu a krátce nato zarachotily řetězy, jak připravovali těžkou mašinu na vykládku.

„Mělo?“ podivil se Uriah.

„Tenhle mazlík obvykle zůstává na břehu, takže se pohybujeme na neprobádaném území.“

Přijela kriminalistická výjezdovka s techniky. Nijak se netajili tím, že považují svou zdejší přítomnost za zbytečnou, a nejspíš měli pravdu. Radši by byli doma nebo někde v kavárně a zvolna se připravovali na nadcházející den, ale museli postupovat podle protokolu, dokud se neukáže, s čím mají tu čest.

Jerry si nasadil oranžová sluchátka a ochranné brýle a nastartoval malý stroj, který jeho mládenci rovněž vyložili. Vypadal jako velký zahradní kultivátor s kulatou čepelí. Chvíli trvalo, než ho rozběhl. Motor kašlal a z výfuku se linuly obláčky hustého černého kouře, než se jeho chod ustálil a začal pravidelně vrnět. Jerry pracoval sám, pečlivě a opatrně. Prořízl led daleko od těla. Od čepele odlétaly kousky zmrzlé vody a mísily se se sněhovými vločkami. Sněžení zesílilo. Jerry odřezával malé bloky ledu kolem těla a jeho lidé je vytahovali ven. Uriah je sledoval jako nervózní babička. Potřebovali odstranit velké množství zmrzlé vody, aby mohli do uvolněného prostoru zasunout zvedací mechanismus.

Menší kusy ledu se daly odklidit velkými kovovými kleštěmi, které obsluhovali dva lidé. Popadli kvádr, vytáhli ho ven a nechali sklouznout po zamrzlé hladině. Jakmile vysekali otvor o něco větší než auto, nadešel čas pro hvězdu celé show, nakladač čekající na břehu.

Připlazil se po ledu a zůstal stát tři metry od obnažené vodní hladiny. Hydraulická paže zasténala a natáhla se. Ovládal ji řidič sedící uvnitř kabiny, jehož Jerry naváděl gesty rukou. Muži často přerušili svoje úsilí, aby vyhodnotili pozici stroje.

Mobil v Judině kapse zavibroval. Byl to Elliot. Přestože byla plně zaujata děním před sebou, hovor přijala.

„Jsem tady, ale nějaký polda mě nechce pustit k vám.“

Otočila se a zapátrala očima na břehu. Všimla si Elliota, jak na ni zběsile mává rukama s navlečenými palčáky. Vedle něho stál policista v uniformě. Elliot je sice civilista, ale našel tělo. „Dejte mi ho k telefonu.“ Stalo se a ona kolegu požádala, aby Elliotovi dovolil projít.

Za okamžik se protáhl pod žlutou páskou a opatrně se šinul po ledu s fotoaparátem na krku.

Sněhu mohly připadnout tak tři centimetry za hodinu a o to víc to klouzalo. Elliot se postavil Jude po bok, zuby si stáhl palčáky a sundal krytku z objektivu. Jude se zamračila. Kde jeho fotky asi skončí? Napadlo ji, že mu fotografování zakáže, ale musela uznat, že fotograf je dobrý a jím pořízené snímky mohou být užitečné.

Všiml si, že se dívá na fotoaparát. „Nehodlám je prodávat.“

Stroj znovu zavyl a paže se zakymácela. Jude zadržela dech, když se ponořila do čtverce otevřené vody. Jerry počítal dobře, ale bylo to jen tak tak. S mučivou pomalostí se obrovská kovová paže potápěla do temné hlubiny. Jerry vykřikl a zvedl ruku. Vysunula se vidlice a zajela pod kvádr ledu s tělem uvnitř. Vyzvedla ho ven. Řidič zařadil zpátečku a začal couvat. Ze břehu se ozval jásot.

Opatrným couváním se dostal do bezpečné vzdálenosti od otvoru na neporušený led. Spustil vidlici s truchlivým nákladem a Jerry přinesl letlampu, o níž se prve zmínil. Z přední kapsy kombinézy vytáhl zapalovač a letlampu zapálil. Přizpůsobil délku plamene a jemně jím ožehl matný povrch ledu. Zhasl letlampu a otřel roztavené místo rukávem vatovaného kabátu. Udiveně vyjekl a ustoupil, aby umožnil Jude a Uriahovi přijít blíž.

Dívaly se na ně bílé oči, jako když vytáhnete rybu z mrazáku. Nebylo pochyb – mají před sebou člověka. Chlapce o pár let staršího, než je syn Vivian Ortegové. Jude vycítila Uriahovo zděšení, které odráželo její vlastní. Každé úmrtí je těžké, ale smrt dítěte je obzvlášť náročná, a oni musí své reakce i emoce skrýt před přihlížejícími.

Jerryho trik s vyleštěním povrchu pomohl rozjasnit tvář. Jude na ni zírala a snažila se z ní něco vyčíst. Cokoliv. Třeba jak moc hoch trpěl, anebo jestli si uvědomoval, že umírá.

„Co vám říká?“ ozval se hlas plný sarkasmu.

Jude sebou mimovolně trhla. Vzhlédla a uviděla muže s novinářskou visačkou připnutou ke kabátu. Sama přesně netušila, proč se do ní naváží. Možná je to tím, že když před pěti měsíci zachránila Octavii, odmítla dávat rozhovory. Za mužem stál kameraman s kamerou na rameni. Pořizuje reportáž do večerních zpráv. Když se oči všech přítomných upíraly k vyzvedávanému kusu ledu, těmhle dvěma se podařilo proklouznout až sem.

Zpočátku se Uriah pokoušel ji chránit. Varoval ji, aby si nechala svá pozorování týkající se těl obětí pro sebe. Ale takové věci se neutají. Možná si někdo jejích nekonvenčních schopností všiml na místě činu, anebo se dostala do řečí zasahujících policistů. Nejspíš se jí kvůli tomu společně vysmáli. Někteří reportéři dokonce došli tak daleko, že ji nazývali „čtenářkou těl“, což byl další nesmysl. Nemá žádné nadpřirozené schopnosti, pouze pozorovací talent, a dokonce i ten může selhat. Což už se stalo. A nechává ji na holičkách, zejména když se pokouší s ostatními družit a navazovat přátelství. Ale poslední dobou zjišťovala, že jí pověst „mentalisty“ pomáhá při výsleších, a tak ji už otevřeně nezpochybňovala.

Nedbala na padající sníh a pohlédla přímo do kamery. Aniž hnula brvou a prozradila, co se jí honí hlavou, prohlásila: „Jakmile budeme mít nějaké informace vhodné ke zveřejnění, svoláme tiskovou konferenci. Do té doby doufám, že se zdržíte honby za senzací a vystříháte se spekulací. Teď vás požádám, abyste se vrátili za pásku.“

Novinář vykročil naznačeným směrem, ale pak se zastavil a vznesl připomínku: „A co tenhle? Ani není od tisku.“ Ukázal na Elliota, který tančil kolem bloku ledu a šikovně pořizoval snímky z boku i seshora. Což není špatné. A protože žije v bytě hned pod ní, nebude těžké mu fotky zkonfiskovat jako důkaz, když bude muset. Spolu s Uriahem pořídí svoje vlastní, ale Elliotovy budou určitě lepší.

Vítr nabral na síle a do tváře ji zaštípal sníh. Vichřice jim připomněla, že by si měli pospíšit. Jerry dál gestikuloval na svého zaměstnance a Jude připadaly všechny jeho povely stejné. Zavyl motor zvedáku, zapípal couvací alarm a stroj se začal pomalu šinout přes led. Vracel se na břeh. V hloubi duše doufala, že mají co do činění s nějakým hloupým vtipem, ale teď věděla, že v ledu uvízlo cosi drahocenného, s největší pravděpodobností něčí dítě.

Pak šlo všechno ráz naráz. Blok ledu opatrně naložili na valník a pevně připevnili nylonovými popruhy.

„Pojedu za ním do márnice,“ oznámil Uriah střízlivým tónem. Jude se rozhlédla a všimla si Elliota. Mávla na něho, aby na ni počkal. „Běžte napřed,“ pobídla Uriaha. „Sejdeme se v kanceláři.“ Rozloučili se.

Ke stávajícím přibyly nové kamery a většina z nich se soustředila na odjíždějící nákladní auto. Ale některé zaostřily na Jude. Vytáhla si límec o něco výš, vrazila ruce do kapes a pospíchala za Elliotem, který stál pod přístřeškem zavřené restaurace, kam se bruslaři chodili ohřívat. Pracovníci ze správy parku vykládali oranžové zábradlí a kužele, aby je rozestavili kolem otvoru, který tu zůstal po nakladači. Zbylé kusy ledu ležely v půlkruhu kolem a vytvářely svérázný obrazec. Pokud bude dál mrznout, přibližně za týden díra zamrzne a nebude překážet v bruslení.

„Ráda bych viděla fotografie, které jste pořídil,“ nechala se slyšet.

Elliot se naklonil nad přístrojem, aby jej chránil před padajícím sněhem, a natočil ho tak, aby Jude viděla na displej.

„Tuhle,“ ukázala na nejjasnější záběr tváře. „Hned mi ji pošlete, abych ji mohla prohnat programy na rozlišování obličejů.“ Doufala, že narazí na nějakou stopu v minnesotské anebo národní databázi osob. „Taky s vámi chci mluvit o Avě.“

„Není o čem. Mám ji rád. A myslím, že i ona má ráda mě.“ Vypnul fotoaparát a zavřel jej do pouzdra. „Nevyužívám je, jestli vám jde o tohle.“

Přesně tohle si myslela, anebo přinejmenším se toho obávala. „Vy o ní nemíníte psát?“

„To nemůžu slíbit. Ale rozhodně o ní nebudu psát bez jejího souhlasu. A pokud mi ho udělí, dám jí výsledek přečíst a musí mi ho znovu odsouhlasit.“

Tak tohle se už počítá. Jude napadlo, že možná reaguje přehnaně. Třeba se jí nemile dotklo, když je viděla společně bruslit, že vypadají jako rodina. „Nezapomeňte mi poslat e-mailem tu fotku.“

V duchu se přenesla k muži s novinářskou visačkou a uvědomila si, že při pohledu na mrtvé tělo lapené v ledu nic necítila. Vůbec nic.

★

Na ústředí se hned podívala do elektronické pošty. Snímek, o nějž Elliota požádala, už ve schránce byl spolu s několika ostatními, které pořídil. Nahrála ho do státní databáze pohřešovaných osob. Nejvíc nevyřešených případů zmizelých lidí hlásí Kalifornie. Když se naposledy dívala, bylo jich přes šest set. Minnesota se v národní statistice pohybuje někde uprostřed. Za dvě minuty slavila první zásah. Shoda nebyla úplná, ale stačila. Šedesát pět procent. Když se nevyskytla stoprocentní, začal software pátrat po podobných rysech. Přidejte k tomu neostrou fotografii a výsledky mohou být ještě nepředvídatelnější.

Přečetla si záznam o pohřešovaném dítěti. Chlapec se jmenoval Shaun Ford. Čím víc se o něm dozvěděla, tím jistější si byla, že tohle vodítko je falešné a že dítě v ledu není Shaun. Ale byla to určitá stopa a vyžadovala prověřit.

Uriah se ještě nevrátil z márnice. Zavolala mu na mobil.

„Hlásím trefu,“ spustila, když se jí ozval.

„Pohřešovaná osoba?“

„Ano, ale shoda je pouhých šedesát pět procent. A teď něco, co vás bude určitě zajímat. Odpovídá chlapci, který zmizel v Minneapolisu před dvaceti lety.“

KAPITOLA 5

Gail Fordová porodila syna ve svých třiceti. Těhotenství snášela těžce a v posledním trimestru nemohla pracovat, protože dítě z ní vysávalo veškerou energii. Tři měsíce strávila na lůžku, četla, sledovala televizi a po celou dobu si namlouvala, že všechno dobře dopadne.

Narodil se jí zdravý chlapeček, ale přišla o práci. Snažila se to dítěti nezazlívat a manželovi řekla, že něco vymyslí. Alespoň může zůstat s maličkým doma, starat se o něj a hlídat ho, zatímco muž bude chodit do práce. Protože jestli někdo něco ví o nebezpečí, tak je to Gail. Svět je plný špatných lidí provádějících zlé věci. Ale přestože si uvědomovala, že vychovává dítě ve světě plném nástrah, nikdy by ji nenapadlo, že zrovna její potomek rozšíří seznam těch, kteří jako by se propadli do země.

Gail a její manžel se stali podezřelými číslo jedna, což policistům nevyčítala. Rodiče se vždy vyslýchali jako první, zejména v jejich případě. Žádní svědci, nikdo nic neviděl. Sama by se označila za podezřelou. Ale vždycky cítila, že se se Shaunem jednou zase shledá. Věřila tomu i dlouho poté, co ji manžel opustil a nakonec zemřel. Kdyby uprostřed noci zazvonil telefon, sáhla by po něm se směsí očekávání a strachu. Nikdy se nevzdala naděje, že ji hlas na druhém konci linky nazve maminkou.

Hluboko v srdci znala jeho příběh. Není mrtvý. Někdo cizí se o něho dobře stará, možná dokonce předstírá, že je jeho opravdový otec. Třeba ho nikdo netýrá. V duchu si pro syna vysnila bezpečné nebe, kde je milován a opečováván. Na onom zidealizovaném místě se o jejího syna někdo s láskou stará, možná dokonce ještě lépe, než by dokázala ona sama.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejsem z ledu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.