Plnou parou vpřed, Felix

Kate Mooreová

Plnou parou vpřed, Felix

Další dobrodružství proslulé Felix

a jejího kočičího učedníka

Ikar (logo)

Kate Moore

FULL STEAM AHEAD, FELIX

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright FULL STEAM AHEAD, FELIX © Kate Moore 2019

The author has asserted her moral rights.

1., 3., 4., 5., 13., 14. © Alan Hind; 2., 6., 12., 20. © Angie Hunte;

7. © Amy McWalters, Rob Martin; 8., 9. © Amy McWalters,

Rachel Oates; 10. © Sara Jones; 11., 19. © Rachel Oates;

15. © Helen Lear; 16., 17. © Angela Dunn; 18. © Amy McWalters

All rights reserved

Translation © 2020 by Marie Macháčková

ISBN 978-80-249-4190-5

Celému týmu huddersfieldského nádraží

1. kapitola

Vzhůru ke slávě

Přesně v pět ráno vpadly na náměstí St George´s Square první sluneční paprsky. V Huddersfieldu v hrabství Yorkshire se probouzel nový letní den. Byl červenec roku 2016.

Tlumené ranní světlo ozářilo bronzovou sochu uprostřed náměstí a vykreslilo postavy zdobící okolní budovy: lady Britannia zdvihala svůj trojzubec a na střeše Lion Building se rýsovala silueta lva s chlupatou hřívou. Tato podivuhodná stavba byla památkově chráněná, ale to v historickém městečku nebylo nic zvláštního. V Huddersfieldu se nacházelo přes dvě stě památkově chráněných staveb (bylo jich zde pohromadě nejvíce v celém Yorkshiru) a všechny nyní zalévaly první paprsky slunce, které pomalu stoupalo na oblohu.

Ve městě se nehnul ani lísteček a panovalo zde ticho jako obvykle v tuto denní hodinu. Teprve postupně se začaly objevovat první známky života. Přijela dodávka a zaparkovala, řidič nechal blikat světla, zatímco vykládal zboží, skupinka společensky unavených mládenců si to šněrovala přes náměstí a bylo jasné, že po včerejším večeru ještě úplně nevystřízlivěli. Hlavně potřebovali zalézt do postele. Na střeše z prohýbaného plechu se zatřepotal holub a polekaně zavrkal, protože ve vzduchu se objevil velký černý krkavec. A zdejší nádražní kočičí patrola svědomitě kontrolovala svůj rajon a přitom pohupovala chundelatým černobílým ocasem.

Stoupající slunce ozářilo několik osamělých lidí, kteří v časném ranním světle pospíchali přes náměstí. Byl mezi nimi muž středního věku v tmavém obleku a s aktovkou v ruce, růžolící mladík v pracovní kombinéze a těhotná žena v letních šatech, která za sebou táhla prázdninový kufr na kolečkách. Představovali jediné známky života široko daleko a všechny jako magnet přitahovala snad nejvelkolepější budova ze všech – huddersfieldské nádraží. Stálo na horním okraji náměstí St George´s Square přímo naproti Lion Building a nový den vítalo stejně spolehlivě jako vždy za staletí své existence.

Nikdy nepůsobilo přívětivěji – nebo tak majestátně. Velkolepá budova dokončená v roce 1850 se pyšnila mohutným klasicistním portálem s impozantními korintskými sloupy, které zdobily celou délku stodvacetimetrové fasády, a zdi z bílého pískovce se leskly v paprscích vycházejícího slunce. Návštěvníky vítala dokořán otevřená vstupní vrata, která se odemykala spolehlivě každý den s úderem páté ráno, a nádraží se probudilo k životu. Všechno začalo klapat přesně a bezchybně jako zdejší hodiny. Cestující stoupali vzhůru po schodech a s ospalým nebo nepřítomným výrazem pospíchali každý za svým cílem. Někteří zívali, jiní spěchali k pokladnám, každý si hleděl svého. V tuto časnou hodinu však život nenabízel příliš mnoho světlých stránek – ale zdejší pasažéři přece jen na jednu mohli narazit.

Pokud by chtěli, měli možnost objevit první náznaky. Jednomu zaměstnanci dráhy TransPennine Express, který to ráno měl službu u dveří, vykukoval z kapsy pestrobarevný balíček Dreamies. V nádražní hale na podlaze zase zůstala ležet zapomenutá písklavá hračka ve tvaru ryby se žlutočervenými puntíky. A co je to tamhle v koutě? Ta věc má na sobě nějaký černobílý obrázek a nad okénkem se vyjímá pět červených písmen. To je… vstup pro kočky? Na nádraží?

Ti, kteří už vědí, oč jde, mají oči na stopkách, a když u turniketů nezahlédnou obrázek, který čekali, vypadají zklamaně. Většinou přece vítá návštěvníky hned u vstupu, ale dnes tady není. Často také vysedává na jednom z pěti okének u pokladny, hned vlevo od hlavního vchodu, ale ta se otvírají až v 5.45, takže v tuto hodinu ještě nemá službu. Okna zatažená bílými žaluziemi jsou jasným dokladem toho, že všechny naděje jsou marné.

Dalo se už od pohledu odhadnout, kdo je do tohoto veřejného tajemství zasvěcen a kdo ne. Cestující, kteří proudili skrz turnikety s očima upřenýma na cedule nad sebou, k té skupince privilegovaných nepatřili. Zato lidé, kteří se pohybovali pomalu a očima těkali kolem sebe, jako kdyby někoho hledali, byli ti praví. Většinou po vstupu automaticky zabočili vlevo na nástupiště číslo jedna.

Nápis, který hledali, se nacházel téměř hned za stánkem řetězce Coffee Xpress, odkud se linula lákavá vůně čerstvě mleté kávy, která provoněla celé nádraží. Ze světlé zdi přímo bil do očí. „Informace a asistenční služby“ stálo tam. Pod cedulí zvaly otevřené dveře návštěvníky do malé vstupní haly s nízkým šedivým kobercem a jedním okénkem. Zboku nebylo k okénku dobře vidět, museli jste stát téměř čelem ke dveřím, abyste zjistili, jestli tam dneska je.

A dnes ráno tam opravdu byla. Hruď pyšně vypnutou, trůnila jako královna na přepážce, připravená, kdyby náhodou někdo potřeboval její pomoc – s čímkoli. Sněhobílé přední tlapky měla úhledně položené jednu vedle druhé, jako by věřila, že když je ve službě, musí se chovat profesionálně: nehrbit se a žádné rozvalování. Sněhobílá náprsenka jí zářila a kontrastovala s ebenovou načechranou srstí. Tomuto typu zbarvení se říká „tuxedo“, tedy „frak“, a Felix opravdu vypadala, že si do práce obléká svůj nejdražší značkový oblek. Pro zákazníky jen to nejlepší.

Dlouhé vousky se jí zachvívaly, jak nasávala ranní vůně, a přitom lenivě pomrkávala svýma jedinečnýma smaragdově zbarvenýma očima, zatímco zákazníci jeden po druhém přistupovali k okénku a zdravili se s ní. Když ji zahlédli, v očích se jim zablesklo, ale nebylo to nic proti tomu, jak se blyštěl Felixin zdobený purpurový obojek a pozlacená okrouhlá známka, která jí visela kolem krku. Návštěvníci ji obvykle jemně pohladili po hedvábném hřbetě a do bílých chlupatých oušek jí popřáli hezký den. Nezřídka se ozývaly radostné vzdechy a vzrušené výkřiky, které naznačovaly, jak jsou někteří z cestujících nadšení, že se jejich přání konečně splnilo a trasa vyznačená vytištěnými kočičími tlapkami je tentokrát zavedla až k pokladu. Všichni pak odcházeli spokojení, s pocitem dobře odvedené práce a s novou chutí vykročili do dnešního dne.

A jak by tomu mohlo být naopak? Vždyť tato hrstka vyvolených právě absolvovala soukromou audienci u nikoho menšího než u Felix, huddersfieldské nádražní kočky, zdejší vládkyně a vrchní deratizátorky. Upřímně řečeno, může být život ještě lepší?

Po chvíli se Felix rozhodla, že nastal ten správný čas se přesunout na jiný úsek provozu. Je to velmi zaměstnaná kočka a její přítomnost se žádá na nejrůznějších stanovištích, takže nemůže svou směnu strávit jen na jednom místě. Každý den má jinou trasu a pro dnešek její služba u informační přepážky skončila. Zanedlouho se dostaví další posila týmu, takže o tento úsek bude dobře postaráno a Felix se může s klidným svědomím posunout o dům dál. Jedním atletickým skokem se přenesla na zem a vyklouzla otevřenými dveřmi ven.

Když se vynořila na nástupišti, její přítomnost okamžitě vzbudila pozornost. Nějaká dáma středního věku v jedlově zeleném svetru a praktických hnědých polobotkách, která zrovna trochu neohrabaně vyťukávala vzkaz do mobilu, písmenko po písmenku, rychle na zdejší nádražní kočku otočila mobil a udělala si momentku. Felix nehnula ani brvou. Od července roku 2015 měla vlastní facebookovou stránku, která za poslední rok čítala impozantních 80 000 sledovatelů. Její věhlas dosáhl nebývalých rozměrů zvláště v lednu 2016, kdy ji její zaměstnavatel TransPennine Express povýšil na vrchního deratizátora. Tehdy jí gratulovaly tisíce fanoušků z celého světa. Ta proslulost na sociálních sítích přivedla její obdivovatele přímo sem na nádraží, takže zdejší facebooková hvězda byla už dávno zvyklá na zajiskření blesku a cvakání fotoaparátů, které se na ni namířily, kdekoli se objevila.

Felix se nenechala vyrušit, sklonila hlavu a začichala k betonu. Žádné drobky. Hanba. Znovu hlavu zvedla a zašilhala na holuby, kteří hřadovali na střeše z prohýbaného plechu, pokrývající nádražní halu. Pravděpodobně všechno sezobli sami, to by těm otrapům bylo podobné. Felix se zatvářila rozmrzele, ale potom se rázně otřepala, až od ní odlétlo pár chuchvalců chlupů, které se jako konfety vznesly do vzduchu a zašimraly ji v nose. Felix kýchla, potom se důkladně protáhla od špičky ocasu až po konce drápků na tmavých tlapkách s bílými punčoškami. Vypadala trochu jako primabalerína na jevišti Royal Opera House, která si dobře uvědomuje, že každý její pohyb sleduje bez dechu hlediště plné okouzlených diváků.

Potom odkráčela na kraj nástupiště. Sice se už dávno naučila bezpečně přebíhat přes koleje (měla dokonce vlastní průkazku, která ji jako poučeného zaměstnance opravňovala ke vstupu do kolejiště), ale tentokrát se spořádaně zastavila před žlutou čárou, která označovala okraj peronu, a posadila se. Rozhlédla se po nádraží, které se pomalu probouzelo k životu. Pokud otočila hlavu na jednu stranu, viděla druhé nástupiště a za ním černá ústí železničních tunelů. Tím směrem ležela i hospoda Head of Steam, ale takhle brzy tam bylo ještě prázdno, žádné řinčení plechových barelů, které se odtamtud ozývalo, když doplňovali zásoby. Pokud Felix otočila hlavu druhým směrem, měla výhled na viadukt spočívající na čtyřiceti pěti sloupech, který se táhl kamsi do daleka, kam dokonce ani Felixin skvělý zrak nedosáhl. Nádraží postupně ožívalo, dovnitř se začínali hrnout cestující z první ranní špičky, valili se přes turnikety jako přílivová vlna a pospíchali, aby stihli své pravidelné spoje. Dnes ráno Felix neměla na tento čilý ruch náladu, proto se od proudících davů odvrátila a zamyšleně se přes koleje zadívala na čtvrté nástupiště, jako kdyby zvažovala svoje možnosti.

Jednou z nich byla železniční zahrádka. Byla naproti ní na čtvrtém nástupišti, přímo uprostřed nádraží. Vlastnoručně ji tam vybudoval nádražní zaměstnanec a milovaný kolega Billy Bolt, který zemřel v roce 2015. Stále ho postrádali a zahrádka všem připomínala jeho odkaz. S Felix bývali velcí kamarádi. Občas si chodila do vysoké trávy v zahrádce hrát na schovávanou nebo se vyválet v šantě. Dneska to ale zavrhla. Plavně se zvedla, otočila se zády k zahrádce a zamířila ke svému asi nejoblíbenějšímu místu: ke stříbrnému stojanu na kola hned vedle informační přepážky. Tohle místo milovala už od doby, kdy byla ještě malé kotě.

Felix žila v Huddersfieldu od svých osmi týdnů. Vyrostla tady, postupně si zvykala na hukot motorů lokomotiv a příliv a odliv davů, které proudily nádražím. Nebyla to toulavá kočka ani nepocházela z útulku: vytipovali ji přímo jako adepta na místo vrchního deratizátora, prošla konkurzem a její pozici oficiálně schválilo vedení železnice TransPennine Express až na samotném ústředí. Dostala oficiální visačku se jménem a popisem funkce „Felix, vrchní deratizátor“, včetně elegantního modrofialového loga TransPennine Express v rohu. Zároveň vykonávala i funkci zdejšího mazlíčka. Ve službě strávila už pět let a stala se oblíbeným členem zdejšího týmu. Každý ji měl rád.

Možná zaslouží trochu vysvětlit její jméno. Když Felix začala v Huddersfieldu pracovat, její noví kolegové se domnívali, že je kluk. Krátce po jejím příchodu všichni, kteří tenkrát pracovali pro TransPennine Express, dostali možnost navrhnout pro nové kotě jméno a z návrhů se losovalo. Zvítězilo jméno Felix – aby se vzápětí zjistilo, že je to holka. Tou dobou už k ní jméno natolik patřilo, že jí i zůstalo. Naštěstí se k ní hodilo.

To letní ráno se tedy Felix propletla mezi kovovými tyčemi stojanu a se slastným povzdechem se usadila až vzadu u stěny. V tuto hodinu byl stojan většinou prázdný, pouze rámové zámky upozorňovaly na reservé pro kola podobně, jako když si návštěvník na plovárně hodí na zem ručník. Felix však věděla, že v další vlně dorazí pasažéři, kteří na nádraží dojíždějí na kole, a ty stojan zanedlouho zaplní. Tak to měla nejradši – skrýš jí poskytovala perfektní výhodné postavení, aby mohla nepozorovaně sledovat hemžení na nádraží.

Viděla, jak kolegové přicházejí na ranní směnu, a díky své ukryté pozorovatelně měla přehled, co se kde šustlo. Pěkně schovaná, vykukovala mezi tyčkami, jako kdyby kontrolovala, jestli jsou všichni tam, kde mají být, a bedlivě zaznamenávala jakékoli nepatřičnosti.

Jejím smaragdovým očím nic neuniklo: tamhle přichází strojvůdce, jeho kulatá plešatá hlava zářila v ranním sluníčku a v ruce pevně svíral sendvič. Felix se sice snaží být neviditelná, ale strojvůdce už ví, kam se má dívat, a když prochází kolem stojanu, zvesela ji pozdraví: „Jak to jde, holka?“

Vzápětí jde kolem další kolega v oranžové pracovní vestě, pokývne hlavou a vymění si s Felix krátký pohled – přátelský pozdrav mezi kolegy na začátku dalšího letního pracovního dne. Felix dál sleduje houstnoucí provoz a jako zaujatý divák při tenisovém zápase obrací hlavičku ze strany na stranu, aby o nic nepřišla. I uši má našpicované. Slyší tedy, jak lidem v kapsách cinkají klíče, motory dosud spících lokomotiv se probouzejí a na peronu se stále častěji rozléhá klapot kroků procházejících pasažérů.

Zatím však nezaslechla zvuk, na který čeká.

V prostoru nádražní haly se hlasy nesou daleko. Felix má tedy možnost slyšet, jak strojvůdci volají ze svých lokomotiv na kolegy na nástupišti a občasný výbuch smíchu skupinky lidí, kteří společně čekají na svůj spoj. Felixiným nastraženým uším nic neunikne, takže když konečně uslyší ženský hlas s výrazným yorkshirským přízvukem, je připravená. Jakmile se ozve: „Dobré ráno, princezno,“ vystrčí hlavu mezi tyčkami stojanu, jako kdyby reagovala na divadelní narážku, a vzápětí vystřelí z úkrytu jako ze startovacích bloků. Běží se přivítat s jedním ze svých nejoblíbenějších dvounožců na světě: s dozorčí přepravy Angie Huntovou.

Angie hrála klíčovou roli ve Felixině nástupu na stanici a od jejího příchodu o ni s láskou pečovala. Přestože Felix bylo teď už pět let a byla tedy dospělá, Angie o ní stále mluvila jako o té mé „holčičce“. Angie byla dobrosrdečná žena původem z Barbadosu, která milovala legraci, pracovala v Huddersfieldu přes dvě desetiletí a bez sebemenších pochybností představovala úhelný bod zdejšího týmu (samozřejmě prvořadá příčka vždy patřila královně Felix, v její přítomnosti každý hrál až druhé housle). Felixino radostné přivítání jí vždycky zpříjemnilo den. Když ji Angie zvesela pozdravila, Felix se jí začala otírat o nohy – projevovala tím nejen přátelství, ale zároveň tak dávala najevo, že si žádá Angiinu bezprostřední pozornost.

„No tak dobře,“ svolila Angie a podrbala svou kočičí kolegyni důkladně za ušima. Felix blaženě předla a pohupovala ocasem ze strany na stranu. Potom ji Angie vyzvala: „Jdeme?“

Felix se nedala dvakrát pobízet. Když Angie zamířila k informační přepážce a vstoupila do malé předsíně, Felix utíkala napřed a ohlížela se po ní, jako kdyby se ujišťovala, že její kamarádka je jí stále v patách. Obě děvčata tedy v družné shodě vešla do kanceláře dozorčího provozu, v níž se postupně střídalo šest směn.

Angie se okamžitě ponořila do práce, tiskla seznamy účastníků přepravy, přebírala úkoly od předchozího vedoucího směny a řešila akutní traťové záležitosti. Felix ji při tom trpělivě pozorovala. Seděla nezvykle klidně na zemi, pohledem sledovala každý Angiin pohyb a špicovala uši, aby jí neuniklo jediné slovo, když jí Angie vypočítávala, co všechno právě teď musí udělat. Nakonec se Felix její trpělivost vyplatila.

„No tak dobře,“ ustoupila opět Angie. „Za minutku musím jít na obchůzku, takže teď máš poslední šanci.“

Přesně tuhle pobídku Felix potřebovala. Vmžiku byla na stole, aby nepropásla příležitost se pomazlit, než se její máma opět vypraví ven na nástupiště.

Angie tomu s rozpustilým úsměvem říkala „muckaná“. Posadila se za stůl, přitáhla si židli a nastavila obličej. Felix už věděla, co má dělat – popošla po stole blíž, až měla bělostné tlapičky úplně na kraji, a naklonila se k Angiině obličeji tak blízko, že měla zelené oči na milimetr od Angiiných hnědých. Potom se obě holky naklonily dopředu a zlehka o sebe ťukly čely. Felix se k ní trochu přimáčkla a začala se o Angie přátelsky otírat a přitom předla tak hlasitě, že to muselo být slyšet až na nástupiště. Byl to hluboký spokojený zvuk, který vyjadřoval, jak se jí to líbí. Naneštěstí pro Felix musela Angie až příliš brzy skončit – koneckonců opravdu měla své povinnosti. A přestože Felix si nejspíš myslela něco jiného, Angie skutečně nebyla zaměstnaná jako kočičí komorná, která bude své svěřenkyni k ruce celý den, i když se to tak někdy mohlo zdát. Nyní si Angie oblékla elegantní námořnicky modrou blůzu a přes ni přehodila žlutou reflexní vestu – a byla připravená vyrazit. Felix se k ní často na obchůzce přidala, ale tentokrát měla jiné plány. Protáhla se a rozvalila se na stole jako na pozlaceném trůně. Ještěže Angie nepotřebovala pracovat na počítači.

„Tady se to někomu odpočívá,“ utrousila Angie. Sklonila se a trochu závistivě se podívala Felix do očí. „Co kdybychom si to vyměnily?“

Ale nádražní kočka měla přinejmenším v tento okamžik plné packy práce. Huddersfieldské nádraží má službu dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu a Felix včera absolvovala noční šichtu jako obvykle. Když tedy Angie vykročila na obchůzku, Felix jí jasně naznačila, že má pro příští chvíle padla a je nejvyšší čas si dopřát šlofíka. Venku vycházelo slunce, ale na Felix v kanceláři přišla dřímota. Angie ji tedy ještě jednou pohladila a nechala ji odpočívat. Rozloučila se a tiše za sebou zavřela dveře.

Felix zůstala v kanceláři sama, pospávala, ale občas nastražila uši a zaposlouchala se do vzdálených zvuků, které se nesly z nádraží nebo od stanoviště taxíků před budovou, odkud každou chvíli vyjížděla nějaká auta. Do toho se pravidelně ozývalo hlášení o příjezdu a odjezdu vlaků. Na nádraží všechno klapalo a nastával nový rušný den, prozářený sluníčkem. Prozatím se však musel obejít bez Felix, protože měla naléhavější povinnosti. Pravidelné hlášení zafungovalo jako ukolébavka a Felix konečně tvrdě usnula.

Vždycky si uměla dobře zorganizovat práci.

2. kapitola

Mrzutost s rozmarýnem

Felix se zprudka otočila doprava. Něco vzbudilo její pozornost: něco skutečně velmi zajímavého. Naklonila se dopředu a natáhla krk co nejdál, aby měla dobrý výhled, a očima bez jediného mrknutí hypnotizovala jeden bod. Potom se přisunula blíž k restauraci King’s Head, která ležela na jižním konci prvního nástupiště. A pak, jako když do ní střelí, vyrazila na průzkumnou misi.

Vrz, vrz, vrz! To byl ten zvuk, který původně přilákal její pozornost. Vrz, vrz, vrz! Když přišla blíž k jeho zdroji, zjistila, že ho vydávají dvounožci oblečení ve žlutých reflexních vestách, což byl kostým, který její drazí drážní kolegové nosili vždy, kdykoli se pohybovali po peronu. S nadšením se k nim tedy rozběhla, protože očekávala, že tam narazí na některého ze svých kamarádů. Ale když se na ni otočil mladík se slámově žlutými vlasy, Felix zabrzdila na místě a spolkla zklamání. Na čele měla napsané, co si myslí: Cože? Co ten tady dělá?

Plavovlasý mladík se jmenoval Adam Taylor a Felix už byla dost zkušená na to, aby poznala, že Adam není zaměstnanec TransPennine Express. Ve skutečnosti to byl jeden z dobrovolníků, který patřil ke spolku Přátelé huddersfieldského nádraží, jehož členové zajišťovali provoz informační přepážky a starali se o rostliny v modrých květináčích krášlících perony. Při zahradnických pracích na nástupištích však Adam a jeho spolupracovníci museli také nosit reflexní vesty – a právě to Felix předtím spletlo.

Felix byla sice zklamaná, ale zvědavost nakonec zvítězila, a tak se šla podívat, co to tam Adam vlastně vyvádí. Když se otočil a ozvalo se opět ono zajímavé vrz, vrz, vrz,popošla blíž a znovu natáhla krk. Chvíli okukovala a hodnotila situaci.

Aha! Mám to! Adam s ostatními dobrovolníky po peronu posunovali velkou modrobílou vodní nádrž, z níž zalévali květináče, a zadní kolečka osmdesátilitrové nádoby vydávala na betonové ploše nástupiště to hlasité vrzání. Adam se každou chvíli sklonil a z kohoutku ve spodní části nádoby doplnil svou červenou zalévací konev.

Na nádraží byl poměrně nový, jako dobrovolník pečující o zdejší zeleň nastoupil v květnu 2016, ale občasně tu vypomáhal už od loňského března. Tohle místo pro něj bylo v pravém slova smyslu záchrana. Před osmi lety, v devatenácti, mu diagnostikovali roztroušenou sklerózu. Perspektiva této těžké nemoci ho jako mladého člověka velmi zasáhla, začal trpět depresemi a úzkostmi. Obával se o budoucnost, snížená pohyblivost mu komplikovala život a zanedlouho se docela odstřihl od světa. Celé dny vysedával doma potmě a za zataženými závěsy. Jeho stav mu neumožňoval najít si běžnou práci a vadila mu reakce okolí. Úplně se uzavřel do sebe, téměř s nikým nepromluvil a komunikoval pouze prostřednictvím internetu. Postupně si však stále víc uvědomoval, že čím déle se zdržuje mezi čtyřmi stěnami, tím se jeho deprese zhoršují – dokonce se dostavily i myšlenky na sebevraždu. Díky organizaci Pathways se sídlem v Mirfieldu, která se snaží podporovat psychické zdraví vážně nemocných lidí, se postupně zase vrátil do života.

Mentor, který ho dostal na starosti, byl velmi starostlivý a laskavý člověk a krok za krokem ho připravoval na představu, že opustit byt a vydat se mezi lidi není jen nutnost, ale i příležitost, a pomáhal mu posílit sebevědomí. Zhruba po roce začal Adam shánět místo, ale věděl, že jeho zdravotní stav výběr možností hodně omezuje, protože nemohl pracovat na plný úvazek ani vykonávat fyzicky náročné zaměstnání. Když se však na úřadu práce dozvěděli, že je fanda do dopravy, dali mu kontakt na spolek Přátel huddersfieldského nádraží, kteří neustále sháněli nějaké dobrovolníky. Adam se okamžitě přihlásil a už jen to, že se musel každý pátek dostavit na místo, dostal nějaký úkol a stal se součástí většího celku, mu vrátilo pocit, že má svou cenu a má světu a ostatním stále co nabídnout.

Když potom jedna z dlouholetých dobrovolnic oznámila, že se zahradničení nebude moci věnovat, protože si už nezvládá při práci se zaléváním ke květináči kleknout, Adam zvažoval, jestli ji má nahradit. Nemoc mu nedovolovala chodit na dlouhé vzdálenosti, protože pak trpěl přílišnými bolestmi, a celková plocha nástupišť na nádraží je až překvapivě rozsáhlá. Roztroušená skleróza navíc ovlivnila i jeho hmatové schopnosti, takže musel každé ráno téměř odznova zkoušet, jaký tlak má nohou nebo rukou vyvinout. Pomůže mu zahradničení jeho stav zlepšit, nebo naopak jeho handicap ještě prohloubí?

Dosud se mu však práce na nádraží líbila, a tak se rozhodl, že to zkusí. Doma měl také květiny a bavilo ho se o ně starat – možná se tedy osvědčí i v péči o kontejnerovou zeleň na nádraží. Lékaři mu navíc kladli na srdce, že nesmí nechat svaly příliš zahálet, a Adam doufal, že zahradničení mu pomůže zesílit. Se zatajeným dechem se tedy přihlásil a stal se součástí nevelkého týmu lidí, kteří měli péči o nádražní rostliny na starost.

Zpočátku to bylo tvrdé. Rostliny bylo třeba zalévat každý týden a Adam měl co dělat, aby stačil. Postupně mu však šla práce stále více od ruky a nakonec zjistil, že když si předem vezme předepsané léky, zvládá námahu bez větších bolestí. A společnost drobné černobílé kočky, která se na něj občas přišla podívat, mu rovněž pomáhala, takže čas utíkal ještě rychleji.

Adam potkal Felix poprvé před rokem, když se procházela po nádraží a on měl zrovna službu u informační přepážky. Tehdy přišla přímo za ním a Adam ji několikrát pohladil.

Hned poznal, že z její strany nejde jen tak o nahodilou návštěvu. Když se Adam dal na dobrovolnickou práci, neměl zdaleka všechny své problémy vyřešené, a přestože na nádraží chodil rád, stále měl pochybnosti sám o sobě a trpěl úzkostmi. Někdy popošel stranou a mlčky posedával sám na lavičce, zatímco mu hlavou vířily nepříjemné myšlenky.

V takových chvílích se nezřídka objevila právě Felix. Přišla za ním, aby mu dělala společnost, a přátelsky do něj šťouchla nosem. Nedožadovala se pozornosti kvůli sobě, jako třeba když byla s Angie Huntovou, ale spíš tímto způsobem Adamovi naznačovala, že je tady pro něj. A když pak hladil její dlouhou hebkou srst, náhle znovu cítil vyrovnanost a pohodu. Kočky měl vždycky rád – měl dvě vlastní, Jet a Mitty, jedna byla černá a druhá mourovatá. Obě byly hravé, plné života, vždycky mu zlepšily náladu – a nyní pochopil, že i Felix se snaží ho povzbudit.

Čím déle na nádraží pracoval, tím víc si uvědomoval, že Felix zdaleka nepomáhá jen jemu. Když si všímal, kudy chodí a co dělá, neuniklo mu, že si jde často sednout právě k tomu člověku na nástupišti, který vypadá, že její povzbuzení potřebuje nejvíc. Jednou si vybrala muže středního věku, který vypadal velmi sklesle. Hleděl do země a byl tak ponořený do svých chmurných myšlenek, že si chlupaté černobílé kočky, která ho hypnotizovala pohledem, napřed vůbec nevšiml. Ale Felix se nedala odradit. Popošla k němu o kousek blíž, otřela se mu o koleno a potom vyskočila na kovovou lavičku, usadila se vedle něj a opřela se o něj. Muž se probral a náhle jako by si uvědomil, že život není úplně ztracený.

Cestující se často svěřovali traťovému personálu, jak jim Felix pomohla při nějakém obtížném úkolu – třeba když se jeli rozloučit s příbuzným, který ležel na smrtelné posteli, nebo cestovali do zaměstnání poté, co jim někdo zemřel. „Velmi těžko se mi to ráno jelo do práce,“ psal John Rooney. „V časných ranních hodinách mi zemřel děda. Čekal jsem na nástupišti, když vtom ke mně přišla Felix, otřela se mi o nohu a dovolila mi, abych si ji pohladil. Hned jsem se cítil o mnoho lépe – přišla, jako by vycítila můj zármutek. Prosím dejte jí za mě jednu nebo dvě její oblíbené pochoutky.“

Když se v ten letní den roku 2016 Felix rozhodla, že Adama při jeho pracovních povinnostech doprovodí, byla už vyhlášená celebrita, proslulá svým speciálním nadáním, proto ho její pozornost potěšila. Společně popocházeli po nástupišti a Adam pečlivě zalil každou rostlinku v květináči. Díky svému přátelství s Billym Boltem, s nímž strávila hodiny na železniční zahrádce, se už svým způsobem považovala za zahradnického experta. Přinejmenším jí nechybělo kočičí sebevědomí a byla přesvědčená, že ví všechno nejlíp – pravděpodobně tedy neočekávala, že by se od Adama mohla i něco naučit.

Ale v tom se spletla.

Když Adam zaléval, postavila se vždycky hned vedle květináče jako inspektor, který dohlíží na práci. Občas zvedla hlavu a zalétla nespokojeným pohledem k nějakému z dobrovolníků v reflexní vestě, jako by mu chtěla dát najevo, že svou práci odbývá. Jako službukonající železniční kočka očividně cítila zodpovědnost za to, aby rostliny na peronu prospívaly. To jsou moje kytičky, ne abyste je nechali zvadnout, dalo se vyčíst z jejího přísného pohledu.

Navíc Felix měla ve zvyku si občas na některý z větších květináčů s širším okrajem vyskočit. Chvíli balancovala na hraně, bedlivě sledovala, jak probíhá zalévání, a někdy s chutí začichala k begoniím.

Ve zmiňovaný den si Felix opět vyskočila na jeden z květináčů, ale tentokrát to vzala s rozběhem a dopadla na všechny čtyři přímo do hlíny. Jestli to byl záměr, nebo se jenom netrefila, těžko říct, ale v každém případě přistála na keříku rozmarýnu, z něhož se okamžitě uvolnil oblak silné vůně.

Adam věděl, jak voní rozmarýn, ale Felix vypadala ohromeně, najednou nechápala, odkud se vlastně to zvláštní aroma vzalo. Chvíli na sebe s rozmarýnem hleděli bez hnutí, ale potom se ve Felix probudila zvědavost a začala tu pichlavou rostlinku očichávat a prodírat se jí, čímž uvolňovala z lístků ještě silnější aroma. Očividně jí nevonělo, protože pokaždé, když vrazila hlavičku mezi větvičky, znechuceně nakrčila nos.

Protože Adama předběhla a dostala se k nádobě před ním, neměl dosud čas keřík ani zalít, natož trochu sestříhat, takže z něj trčelo pár přerostlých větviček, které nyní doháněly Felix k zuřivosti. Začala za ně tahat, plácat do nich a zkoumat, kde se tam vzaly, jako když detektiv hledá důležité stopy. Rozmarýn se rozvoněl a Adam cítil, jak se výrazný odér šíří po celém nástupišti.

Felix byla jako hypnotizovaná – s takovým soustředěním a urputností se věnovala svému úkolu, že bylo zábavné ji sledovat. Zjevně nechápala, co si má myslet. Co je tohle za divnou vůni? Kde se bere?Aby na to přišla, chtělo to opravdu podrobný průzkum: Felix si rozmarýnový keřík důkladně proklepla – sekala do něj packou, šťouchala do něj nosem, převalovala se tak usilovně, jak to jen šlo, aby nepřepadla přes okraj květináče. Situace vyžadovala pár občas trochu nedůstojných akrobatických kousků, ale tentokrát snaha dobrat se podstaty věci zvítězila nad smyslem pro dekorum.

Jakmile problém rozlouskla, definitivně dala najevo, co si o celé té záležitosti myslí. Zvídavost se jí nakonec nevyplatila, protože ta protivná vůně na ní ulpěla a Felix se jí teď nedokázala zbavit. Usoudila tedy, že čeho je moc, toho je příliš. Otráveně se oklepala, seskočila na peron a uraženě odkráčela. Po Adamovi ani té nemožné kytce se už ani neohlédla.

Navzdory tomu, že rozmarýn od té doby nepatřil k jejím oblíbencům, zůstal na nádraží a zdárně se rozrůstal. Felix kolem něj při svých pochůzkách občas prošla, ale Adam už nikdy neviděl, že by si na květináč vyskočila. Zjevně usoudila, že tohle dobrodružství za opakování nestojí.

Tak příště víc štěstí, Felix.

3. kapitola

Vrchní deratizátor v akci

Holub se s protivně bezstarostným vrkáním procházel po nástupišti, vyzobával dobrůtky rozsypané po zemi a svým kamarádům hlásil, na čem si zrovna pochutnává. Felix ho z dálky pozorovala přimhouřenýma očima.

Felix a holubi spolu vedli zákopovou válku, ve které se zatím ještě neprolévala krev, ale šlo o dlouhodobé nepřátelství, u nějž příměří bylo zatím v nedohlednu. Holubi opanovali nádraží v Huddersfieldu dlouho předtím, než vrchní deratizátorka nastoupila do služby. A přestože se Felix snažila, aby to, co považovala za drzou invazi do svého teritoria, odvrátila, holubi jí nic nedarovali.

To však neznamenalo, že by Felix hodila flintu do žita – nepřestávala je pronásledovat a vyháněla je, kde se jen dalo. Pokud na nástupišti uviděla nějakého holuba, plácla sebou na beton a přimáčkla břicho k zemi, takže připomínala útočné komando plížící se k nepříteli. Vlnila se při zemi, přisunovala se střídavě zadními a předními packami, napjatá jako struna. Když ji kolegové železničáři pozorovali, připadalo jim, že se v duchu hecuje: Tam toho dostanu. Ten bude můj…Ale pokaždé, když nakonec vyrazila k útoku, holub ji převezl. Než ho ta chundelatá černobílá šelma dopadla, jednoduše zamával křídly a ledabyle popoletěl o kousek dál. Felix zase vyšla naprázdno.

Bylo to přinejmenším frustrující, přestože si své povýšení na vrchního deratizátora víc než zasloužila. Po poněkud pomalejším rozjezdu své deratizátorské kariéry – chvíli jí trvalo, než se ve svém kotěcím věku postavila na všechny čtyři – se z ní nakonec stal prvotřídní myšilov a často své kamarádce Angie nosila „dárečky“. („To je od tebe hezké, Felix,“ chválila ji Angie láskyplně. Potom zaječela z plných plic: „Honem to někdo odneste!“ Na Felix samozřejmě nedala dopustit, ale o tyhle strašidelné dárky dvakrát nestála.)

Jiní však Felixiny úspěchy na tomto poli oceňovali o něco víc. Například se jí podařilo získat si respekt Dalea Woodwarda, který s ní jednou v noci držel stráž na peronu. Daleovi bylo něco přes padesát, byl to holohlavý chlapík s výraznými rysy, který pracoval na nádraží už dobrých deset let. Tu noc byli zrovna oba na obchůzce, když Dale si náhle všiml, že Felix zaujala loveckou pozici: přičapla si na zadní, nahrbila se a upřeným pohledem se zadívala na vzdálenější koleje pod hranou nástupiště čtyři. Dale tím směrem pohlédl a napnul zrak. Nic nevidím, honilo se mu hlavou. Ale zhruba za třicet vteřin se Felix odrazila, jako blesk skočila do kolejiště, přelétla přes trať a vzápětí už byla zpátky s mrtvou myší. Svůj výpad zvládla s laserovou přesností. Zářila spokojeností, hrdě se promenovala po nástupišti až k informační přepážce a tam svůj úlovek pyšně odložila. Své lovecké trofeje obvykle zanechávala právě v těchto místech, takže zaměstnanci, kteří se dostavili na ranní šichtu, tady pravidelně nacházeli dvě až tři mrtvé myši pěkně vyskládané na rohožce – takový pohled je zvlášť v tuto denní hodinu spolehlivě připravil o chuť k jídlu.

Felix pronásledovala myši po celém nádraží. Na nástupištích i v kolejišti. Nejraději však lovila v Billyho zahrádce, která nebyla už tak krásně upravená jako v době, kdy Billy ještě žil. Adam ani další dobrovolníci na ni nezapomínali, nicméně jejich hlavní náplň práce byla pečovat o květinovou výsadbu na peronech, což samo o sobě zabralo dost času. Udržovat v dokonalém stavu i zahrádku tedy nebylo vždy jednoduché. Felix však mírně zanedbaný vzhled toho místa nepřekážel – spíš naopak. Přerostlá vegetace se jí líbila, zvláště vysoké traviny, které jí poskytovaly dokonalou kamufláž pro její lovecké výpravy. Nezřídka se stávalo, že ji kolegové hledali všude možně, a nakonec ji našli právě tam – Felix na ně vykoukla mezi vysokými trsy trávy, připravená vydat se na další dobrodružství.

Nicméně ani všechny Felixiny zmiňované lovecké dovednosti na holuby nestačily a to byl pro vrchního deratizátora stálý zdroj frustrace. Navíc její ponižující selhání bylo vidět na první pohled. Její kolegové se sice stále chlubili, že díky jejímu úsilí na nádraží téměř nezahlédnete myš, zato holubi se dál zvesela naparovali na nástupištích, jako kdyby jim to tady patřilo.

A nebyli to jediní ptáci, s nimiž se musela Felix popasovat. Na huddersfieldském nádraží přebývalo také nevelké hejno velkých černých havranů, kteří společně s holuby vysedávali na ocelových vzpěrách, jež se křížem krážem táhly nad nástupišti a podpíraly konstrukci ze zvlněného plechu. Terorizovali Felix v době, když byla ještě kotě, ale poslední dobou s ní uzavřeli příměří. Přestože ji občas zlobili – snesli se po dvojicích nebo trojicích ze svých bidýlek na peron hned vedle ní –, Felix už se nenechala vyprovokovat. Když se kolem ní producírovali a posměšně krákali, pouze si je měřila přimhouřenýma očima a ignorovala je. Věděla, že navzdory všemu tomu povyku jsou neškodní.

Havrani tak nad ní ztratili svou moc – koneckonců se většinou pohybovali ve skupinkách, aby si kryli záda, kdežto Felix byla sama a nadřazená jako královna.

Nicméně neúspěchy při chytání holubů ji trápily. Kdykoli zkusila některého dostihnout, pokaždé se vrátila s nepořízenou. Nepochybně v ní narůstal pocit, že se jí to nikdy nemůže podařit.

V létě je v Huddersfieldu vždycky rušno. Děti mají školní prázdniny, rodiny míří na dovolenou a občas je na nástupišti hlava na hlavě – turisté a výletníci s sebou táhnou objemné kufry a zavazadla, mačkají se jeden vedle druhého a na nádraží to hučí jako v úle. V jeden takový den byla zrovna Felix v plné práci na prvním nástupišti a vítala pasažéry. Pohybovala se uprostřed toho všeho zmatku a ruchu jako ryba ve vodě a díky bohatým zkušenostem zvládala s nadhledem veškeré zádrhele a překážky, jako by se jí stavěly do cesty pouze pro její pobavení. Při obchůzce narazila na prázdninově naladěnou rodinku, která čekala na vlakový spoj na letiště. Byli v bezstarostné náladě a už snili o sluncem zalitých plážích a koktejlech, proto si vůbec nevšimli černobílé kočky, která se propletla mezi jejich zavazadly.

A nevšiml si jí ani někdo další: jeden příslušník početné holubí letky, který brouzdal těsně před baterií kufrů…

Jakmile ho Felix spatřila, ztuhla. Holub si spokojeně zobal a v blažené nevědomosti se ládoval nějakým dobrým soustem. Felix přimhouřila zelené oči a naježila hřbet. Za sebou měla automat na kávu, který jí dělal zázemí, jako kdyby poblíž měla bunkr nebo liščí noru. Nepřítel na obzoru. Nepřítel, který ji zatím nezahlédl.

Kufry jí poskytovaly dokonalý úkryt. Zatímco jednotliví členové rodiny se vesele překřikovali a povídali si o tom, jaké radovánky je čekají na dovolené, Felix se plížila kupředu a dávala si dobrý pozor, aby se stále držela v zákrytu zavazadel. Jejich majitelé je bezděky postavili v dokonalém úhlu tak, že jí umožnili nachystat se k útoku a přitom mít holuba stále na očích.

„Vrkú, vrkú,“ pozpěvoval si holub zvesela.

Felix ukrytá za zavazadly udělala další krok.

„Vrkú, vrkú,“ švitořil holub bezstarostně a netušil, jaké mu hrozí nebezpečí.

Felix se na okamžik zastavila a přeskupila síly, aby se nachystala k útoku. V duchu bleskurychle odhadovala vzdálenost, potřebnou rychlost a prostor, který je třeba vykrýt. Myšlenky jí vířily hlavou, za pár vteřin už měla všechno propočtené a doufala, že konečně dosáhne úspěchu. Nikdy předtím se jí nenaskytla taková příležitost. A až příliš dobře věděla, že už se v brzké době ani naskytnout nemusí.

Mezi zavazadly zela úzká mezera. Felix zaujala postavení. Měla jen jednu šanci a tu nesměla promarnit – musí proskočit mezerou dřív, než si jí holub všimne a uletí, a připlácnout ho k zemi tlapkou s vytasenými drápy.

„Vrkú, vrkú,“ prozpěvoval si holub, jako by ji povzbuzoval. Tak ať má, co chtěl. Felix byla připravená mu vyhovět.

Přidřepla si na zadní, napjatá jako struna. Vmáčkla se přímo do mezery a hedvábným černým čumáčkem vykoukla ze svého doupěte. Znehybněla, aby se neprozradila, a čekala na vhodný okamžik. Kdyby holub právě v tuto chvíli zvedl hlavu, zahlédl by ji – a bylo by po parádě.

Ale holuba víc zajímaly drobky na peroně. Neotočil se.

Felix sice neuměla počítat, ale v hlavě si nepochybně stejně odpočítávala ten správný moment, kdy udeřit. Její čas k útoku se však pomalu chýlil ke konci, protože na ceduli nad hlavou jí naskočil oranžový nápis. Za okamžik na nástupiště přijede vlak směr manchesterské letiště. Kdo udělá první krok: supící lokomotiva nebo kočkovitá šelma, která se chystá ulovit svou vlastní huddersfieldskou „antilopu“?

Tři, dva, jedna…

Nástupištěm se rozlehl ohlušující jekot.

4. kapitola

Slavná Felix

Felix zaútočila. A uspěla. Zaťala drápy holubovi do hřbetu a vzduchem se rozlétlo peří, jako kdyby na nástupišti někdo roztrhl polštář. Svátečně naladěná rodina o Felixině tajném záměru nic netušila. Takže když kolem nich náhle začalo poletovat holubí peří, zděšením se všichni dali do křiku. Chvíli nebylo jasné, co se vlastně stalo. Klidně to mohl být výbuch. Jednotliví členové se tedy rozprchli od zavazadel co nejdál, čímž na nástupišti způsobili menší pozdvižení a všichni se po nich otáčeli.

A pak, jako ozvěnou jejich zhrozených výkřiků, se hrdinně ozval holub Percy. Byl stále naživu a vytrvale plácal křídly, aby se osvobodil z kočičího sevření. Za mohutného skřehotání a máchání se mu přímo zázrakem podařilo vykroutit z Felixiných drápů, i když přitom rozhodně nevyšel bez šrámů. Byl notně pocuchaný a ztratil možná dobrou polovinu peří, ale k Felixině nesmírné frustraci se mu nakonec podařilo uletět. Vítězně se vznesl směrem ke slunci a vyhledal útočiště na železných vzpěrách pod střechou. Tam se usadil, lízal si rány a Felix na něj zklamaně zírala ze země. Kolem ní zbyla jen spoušť – poletující peří a opuštěné kufry.

Když se pírka snesla na zem, rodina se vrátila k zavazadlům. A jakmile pominulo leknutí, uvědomili si, co se přihodilo, a celá situace jim připadala komická. Mohli se potrhat smíchy. Chudák Felix! Zase nic.

„Nebuď smutná, holka,“ konejšila ji Angie Huntová o něco později, když celou příhodu, na niž ji upozornil kolega, který byl u toho, zhlédla na černobílé bezpečnostní kameře. „Mám tě ráda takovou, jaká jsi.“

A Angie Huntová nebyla jediná. S blížícím se létem roku 2016 Felixina popularita vylétla do závratných výšin, jak rostl počet jejích přátel na Facebooku, kteří pravidelně sledovali její dobrodružství. Stále noví zájemci se hlásili na její profil, aby se dozvěděli, co zase Felix ten den prožila. A protože pouze zlomek jejích fanoušků měl možnost se za ní jít podívat na nádraží osobně, správce, který se o její profil staral, se musel činit, aby obdivovatele uspokojil. Zájem o nové posty a videa byl neutuchající. A on byl rád, že fanoušky může potěšit.

Onen dobrý duch Felixiny facebookové stránky se jmenoval Mark Allan, klidný a mírumilovný padesátník, který pět dní v týdnu dojížděl pracovně do Manchesteru. V Huddersfieldu nasedal každý den ráno do vlakového spoje v 6.40 hodin. S Felix se spřátelili na jaře 2015 a zanedlouho poté založil její profil – hlavně proto, aby se tvůrčím způsobem odreagoval od namáhavé práce ve finančnictví. Úspěch stránky ho příjemně překvapil. Nyní už Felixin profil čítal 87 000 sledovatelů (a stále jich přibývalo) a to pro něj byla příjemná výzva přicházet s novými nápady. Stále vymýšlel, co by s Felix ještě mohli vyzkoušet. A myslel na to i doma, jako v onen letní srpnový den, když uklízel vestavěnou skříň.

„Co je tohle?“ podivil se, když ze skříně vylovil pomačkaný kus pestrobarevného plastu. „Tohle si vzpomínám…“

Byla to nafukovací zeměkoule, kterou před lety koupil dětem, aby se na ní naučily rozmístění států. Přitiskl rty k náústku, párkrát důrazně foukl a zeměkoule byla na světě. Výborně, pomyslel si, s tím se dá už něco podniknout… Felix měla přece fanoušky po celém světě od Ameriky po Hongkong, takže zeměkoule se pro tuto světovou celebritu jevila jako obzvlášť vhodná hračka.

Následující ráno, dvacátého druhého srpna roku 2016, přišel Mark na stanici kolem půl sedmé ráno. Navzdory časné hodině už na nástupišti jako obvykle postávalo pár pravidelných cestujících, kteří šustili novinami a snažili se prokousat nejnovějšími zprávami dne. V rukou svírali kelímky s horkou kávou. To ráno poměrně foukalo a lidé nevraživě pokukovali směrem k železničním tunelům, kudy až ke King´s Head svištěl vítr. Přestože oficiálně bylo vrcholné léto, ledové poryvy byly známkou toho, že v Yorkshiru není zima nikdy daleko.

Mark si počasí nevšímal – pospíchal k informační přepážce a těšil se, jak bude Felix reagovat, až novou hračku vyzkouší. Felix dala okamžitě najevo radost, že ho vidí. Podobně jako jindy už na něj čekala na „jejich“ lavičce nedaleko hospody Head of Steam, celá natěšená, co jí zase donese za dobrůtku. Zaměstnanci hospody dnes také dorazili brzy – vytahovali reklamní stojany s poutačem na jazzovou noc, kterou pořádali za dva dny.

„Dobré ráno, Felix,“ pozdravil Mark svou kočičí kamarádku, sklonil se a pohladil ji. Felix mu vtiskla nos do důvěrně známé dlaně. Mark potom bez velkých cavyků vytáhl míč a začal ho nafukovat, čímž si vysloužil pár překvapených pohledů od ostatních pasažérů. Jakmile byla zeměkoule správně kulatá, dal ji na zem a k ní položil jeden kousek Dreamies, aby nalákal Felix k bližšímu prozkoumání. Musel se usmívat, jak hezky scénu naaranžoval, a už se těšil, že bude mít co fotografovat. V duchu to už viděl: Felix potvrdí svou světovládu a důkladně prozkoumá všechna místa, odkud pocházejí její příznivci. Vymyslel dokonce i nadpis: „Stává se ze mě světová velmoc.“ Doufal, že dobrůtka udělá svoje.

Ale to ráno ani zaručená lahůdka nic nezmohla. Bez urážky, je celkem spravedlivé říct, že Felix má pověst docela nenasytného jedlíka, ale tentokrát dokonce ani tak vyhlášená značka ji nepřiměla projevit zájem o novou hračku, jak v to doufal Mark. Obezřetně si pohledem měřila nachystané aranžmá, které jí Mark na dnešní setkání připravil, a očividně vůbec nevěděla, co si má o tom myslet. Ve světě byznysu platí, že „žádný nápad je špatný nápad“, ale zdálo se, že Felix se pod tento slogan nemíní podepsat.

Mark stál stranou s mobilem připraveným v ruce, aby mohl fotit, a stále Felix povzbuzoval. Obvykle ho okamžitě „poslechla“ (pokud se dá vůbec mluvit o tom, že by kočka někdy někoho z lidí poslechla), protože se těšila na dobrůtku a ráda se nechávala fotit. Ale dnes jen přimhouřila oči a měřila si tu kulatou věc podezíravým pohledem. Nepřipevněná koule se jemně pohupovala v poryvech větru a tento pohyb Felix očividně znervózňoval. Co je ta pestrobarevná kulatá bytost zač? Není to ani myš, ani holub, ani havran. Co s ní má dělat?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Felix, plnou parou vpřed.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.