Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

VZKŘÍŠENÍ

sv. 9

Nakladatelství Michal Legelli

2020

Lev Nikolajevič Tolstoj

Vzkříšení

přeložil J. Rozvoda,

(s přihlédnutím k překladu Žofie Pohorecké)

vydáno nakladatelstvím B. Kočí

v Praze roku 1925

Knihu nově vydalo a revidovalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 25. publikaci

elektronické vydání první

590 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2020

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-30-5 (epub)

ISBN 978-80-88329-31-2 (azw3)

VZKŘÍŠENÍ

Motto:

Tehdy přistoupiv k němu Petr, řekl: »Pane, kolikrát zhřeší proti mně bratr můj, a odpouštím jemu? Zdali do sedmikrát?«

I dí mu Ježíš: »Pravím tobě: ne do sedmikrát, ale až do sedmdesátikrát sedmkrát.« Mat. XVIII, 21-22.

»Což pak vidíš mrvu v oku bratra svého, a v oku svém břevna necítíš?« Mat. VII, 3.

»Kdo jest z vás bez hříchu, nejprv vrz na ni kámen.« Jan VIII, 7.

»Není učedník nad mistra svého, i zdokonaliv se bude každý jako mistr jeho.« Luk. VI, 40.

PRVNÍ DÍL

I. kapitola

Jakkoli se snažili lidé, shromáždění v počtu několika set tisíc na jednom nevelkém místě, znetvořiti půdu, na níž se tísnili, jakkoli zatloukali tu půdu kamením, aby na ní nic nerostlo, jakkoli z ní odstraňovali každou prorážející travičku, jakkoli ji zakuřovali dýmem z kamenného uhlí a petroleje, jakkoliv ořezávali stromy a zapuzovali všelikou zvěř i ptáky, přece jen i v městě byla vesna vesnou[1]. Slunce hřálo, oživla tráva, rostla a zelenala se všude, kde jí neseškrabávali, nejen na trávnících hlavních tříd, nýbrž i mezi dlaždicemi; břízy, topoly a střemchy rozvíjely své lepkavé a vonné listí, lípy nalévaly pukající pupence; kavky, vrabci a holubi chystali si již podle jarního zvyku radostně hnízda a mouchy, zahřáté sluncem, bzučely při zdech. Rostliny, ptáci, hmyz a děti se veselily. Avšak lidé — velcí, dorostlí lidé — nepřestávali se navzájem oklamávat a mučit. Lidé měli za to, že posvátné a významné jest nikoliv to jarní jitro, nikoliv ta krása božího světa, daná k oblažení všech bytostí, — krása nalazující k míru, shodě a lásce, nýbrž že posvátné a významné jest to, co si oni sami vymyslili k ovládání druhých.

Tak v úřadovně guberniálního vězení považovali za svaté a významné nikoliv to, že na všecky zvířata a lidi přišlo jarní rozněžnění a radost, nýbrž za svaté a významné považovali to, že včera večer došel očíslovaný, pečetí a hlavičkou opatřený úřední papír, nařizující, aby dnes 28. dubna o deváté hodině dopolední byli předvedeni tři uvěznění vyšetřovanci — dvě ženy a jeden muž. Jedna z těch žen že má býti jako zvláště těžká zločinka předvedena odděleně. Na základě tohoto nařízení vstoupil dne 28. dubna v 8 hodin do tmavé a smrduté chodby ženského oddělení naddozorce. Hned za ním vešla do chodby žena s utrápenou tváří a vlnícími se šedými vlasy, oblečená v kazajku, jejíž rukávy byly obšity prýmky, a opásaná pásem s modrým okrajem. Byla to dozorkyně.

»Pro Maslovovou?« zeptala se, když s dozorcem, konajícím denní službu, došla k jedněm z dveří cel, vedoucích na chodbu.

Dozorce, řinče železem, odemkl zámek a otevřel dveře cely, z níž zavanul vzduch ještě smrdutější, než jaký byl v síni, a křikl:

»Maslovová, k soudu!« Přivřel znovu dveře a čekal.

I na vězeňském dvoře byl čerstvý, oživující polní vzduch, zanesený do města větrem. Ale v síni byl tísnivý, tyfózní vzduch, prosycený zápachem výkalů, dehtu a hniloby, jenž ihned vnesl do každého, kdo sem vstoupil z venku, stísněnost a smutek. Zakusila to i dozorkyně, jež sem vešla ze dvora. Ač byla zvyklá na špatný vzduch, jakmile vešla do chodby, pocítila náhle umdlenost a ospalost.

V cele bylo slyšeti hluk: ženské hlasy a přecházení bosých nohou.

»Tak, jářku, Maslovová, hni tam sebou přece trochu!« křičel naddozorce do dveří cely.

Asi za dvě minuty vyšla statným krokem ze dveří, rychle se obrátila a stanula vedle dozorce nevysoká mladá žena plného poprsí, v šedém vězeňském plášti, oblečeném na bílou kazajku a bílou sukni. Na nohou měla žena ta plátěné punčochy a na punčochách vězeňské trepky; hlavu měla pokrytu bílým šátkem, z pod něhož, patrně úmyslně nechala vypadnout prstence vinoucích se černých vlasů. Celá její tvář vyznačovala se onou zvláštní bledostí, jakou mívají tváře lidí, kteří strávili dlouhou dobu v uzavření, a jež připomíná výhonky, vyrůstající na zemácích ve sklepě. Právě takové byly také nevelké, široké ruce a bílá plná šíje, již bylo viděti pod velkým límcem pláště. Na její tváři, zvláště na její mdlé bělosti, upoutaly tuze černé, lesknoucí se oči, trochu opuchlé, ale velmi živé, z nichž jedno poněkud šilhalo. Držení jejího těla bylo přímé, takže její plná ňadra čněla kupředu. Když vstoupila do chodby, hodila trochu hlavou dozadu, pohlédla dozorci přímo do očí a stanula, jsouc připravena splnit vše, cokoliv jí přikáží. Dozorce chtěl již zase zavřít dveře, když se z nich vyklonila bledá, přísná, svraštělá tvář prostovlasé šedivé stařeny. Stařena začala Maslovové cosi povídati, dozorce však přitlačil stařeně na hlavu dveře, a hlava zmizela. V cele zachechtal se ženský hlas. Maslovová se usmála rovněž a obrátila se k zamřížovanému maloučkému okénku ve dveřích. Stařena se přitiskla k okénku z druhé strany a promluvila chraplavým hlasem:

»A hlavně nepovídej nic zbytečného, stůj na jednom, a konec.«

»To je již jedno, hůře nebude,« řekla Maslovová, a pohodila hlavou.

»Toť se ví, že jedno a ne dva,« řekl naddozorce s velitelskou přesvědčeností o své vlastní vtipnosti. »Za mnou, marš!«

Stařenčino oko, jež bylo v okénku viděti, zmizelo a Maslovová popošla doprostřed chodby a rychlými drobnými kroky ubírala se za naddozorcem. Po kamenných schodech sešli dolů, prošli podle mužských cel, z nichž vycházelo ještě více puchu a hluku než ze ženských a za jejichž dveřními okénky je doprovázely oči, a vstoupili do úřadovny, kde již stáli dva doprovodní vojáci s puškami. Sedící tu písař podal jednomu vojáku papír, načichlý tabákovým kouřem, a ukazuje na vězně, řekl: »Tady je.« Voják — nižegorodský sedlák s červeným obličejem, zďobaným neštovicemi — zasunul si papír za založený rukáv vojenského pláště, a usmívaje se, ukázal svému soudruhu, čuvašovi se širokými čelistmi, na vězně. Vojáci sešli s Maslovovou po schodech a došli k hlavnímu vchodu.

Ve vratech hlavního vchodu se otevřela dvířka, vojáci s uvězněnou překročili práh dvířek, vstoupili do dvora a vyšedše odtud z ohrady, ubírali se středem dlážděných ulic městem.

Vozkové, hokynáři, kuchařky, dělníci a úředníci se zastavovali a prohlíželi si zvědavě vězně; někteří z nich pokyvovali hlavou a myslili si: »tak je to, tam vedou špatné mravy, ne takové jako jsou naše«. Děti hleděly s úžasem na zločinnou ženu, upokojovaly se jen tím, že za ní jdou vojáci a že již tedy nemůže nic udělati.

Jeden venkovský sedlák, jenž prodal uhlí a byl v krčmě na čaji, přistoupil k ní, pokřižoval se a podal jí kopějku. Maslovová se začervenala, sklopila hlavu a cosi promluvila.

Cítila, že se na ni upírají pohledy, a proto nepozorovatelně, aniž obrátila hlavu, pošilhávala na ty, kteří se na ni dívali; měla radost z toho, že budí takovou pozornost. Také jarní vzduch, u porovnání s vězením čistý, ji rozveseloval, ale chůze po kamení působila jí bolest, neboť její nohy chůzi již odvykly a kromě toho byly obuty neohrabanými vězeňskými trepkami; hleděla tedy pod nohy a snažila se došlapovat co nejlehčeji. Když šli kolem krupařského krámu, před nímž se, nikým nerušeni, kolébavě procházeli holubi, Maslovová málem by byla šlápla na jednoho siváka: holub vzlétl, a pleskaje křídly, letěl přímo kolem jejího ucha, takže ji ovanul vánek. Usmála se a pak si z hluboka vzdychla, neboť si vzpomněla na své postavení.

Poznámky:

[1] Tj. jarem. Odvozeno od staroslovanské bohyně Vesny, bohyně jara. (Pozn. nakl.)

II. kapitola

Historie uvězněné Maslovové byla praobyčejná. Maslovová byla dcerou neprovdané dvorské děvečky, jež žila u své matky, skotačky, sloužící ve vsi na statku dvou sester slečen statkářek. Tato neprovdaná žena rodila každého roku, a jak se to ve vsi obyčejně dělává, dítě pokřtili, matka pak dítěte nechtěného, nepotřebného a v práci jen překážejícího, nekojila, a ono záhy umíralo hlady.

Tak zemřelo pět dětí. Všechny byly pokřtěny, pak nebyly kojeny a zemřely. Šesté dítě, jehož otcem byl potulný cikán, bylo děvčátko; byl by je stihl týž osud. Stalo se však, že jedna z obou sester zašla do chléva, aby tam pokárala děvečky za to, že smetana zapáchá kravinou. V chlévě ležela šestinedělka s hezoučkým, zdravým děckem. Stará slečna vyplísnila čeleď za smetanu a za to, že pustili rodičku do chléva, a chtěla již odejíti, když tu uviděla děťátko; slitovala se nad ním a nabídla se, že mu půjde za kmotru. Nesla také dítě ke křtu a pak, majíc lítost se svou kmotřenkou, dávala její matce mléka i peněz, a děvčátko zůstalo naživu. Stará slečna je také nazývala »zachráněnou«.

Když bylo dítěti tři roky, roznemohla se mu matka a zemřela. Babičce-skotačce byla vnučka na obtíž, a tu si staré slečny vzaly děvčátko k sobě.

Černooké děvčátko bylo dítě neobyčejně živé a miloučké, a staré slečny měly z něho potěšení.

Staré slečny byly dvě: mladší, dobráčtější — Sofie Ivanovna, ta, jež děvčátku byla kmotrou, — a starší, přísnější — Marie Ivanovna. Sofie Ivanovna děvčátko strojila, učila je čísti a chtěla si z něho učiniti schovanku. Marie Ivanovna říkala, že z děvčátka musí udělat pracovnici, dobrou služebnou, a proto byla k ní přísnější, trestala ji, a nebyla-li v dobré náladě, ba i bila. Následkem těchto dvou vlivů stalo se z děvčátka, když vyrostlo, něco uprostřed mezi služkou a schovankou. Volali ji také takovým prostředním jménem, nikoliv Kačenka, ani Katinka, nýbrž Katuše. Šila, uklízela v pokojích, cídila křídou obrazy, pražila, mlela a podávala na stůl kávu, obstarávala drobné prádlo a někdy sedávala se slečnami a předčítala jim.

Měla nápadníky, ale nechtěla se za nikoho provdati, neboť tušila, že život s těmi lidmi práce, kteří se o ni ucházeli, byl by pro ni, rozhýčkanou panským živobytím, těžký.

Tak žila do šestnácti let. Když jí minulo šestnáct let, přijel k jejím slečnám synovec-student, bohatý kníže, a Katuše, aniž se k tomu odvážila přiznati, nejen jemu, nýbrž i sobě samé, se do něho zamilovala. Po dvou letech se zastavil tentýž synovec u tetiček znovu; odjížděl na vojnu. Zdržel se u nich čtyři dny, v předvečer svého odjezdu svedl Katuši a odejel, vsunuv jí poslední den do ruky storublovou bankovku. Pět měsíců po jeho odjezdu poznala najisto, že jest v jiném stavu.

Od té doby stalo se jí vše lhostejným; uvažovala jen o tom, jak se zbaviti hanby, která ji čekala, a nejen že počala sloužit slečnám s neochotou a špatně, náhle, aniž sama věděla, jak se to stalo, vybuchla, byla k slečnám hrubá — pak toho sama litovala, — a dala výpověď.

A slečny ji propustily, neboť s ní byly velmi nespokojeny. Šla od nich za služku ke komisaři, ale tam nemohla vydržet déle tří měsíců, neboť komisař, stařec padesátiletý, jal se na ni dorážeti; jednou, když k ní byl zvláště dotíravý, dala se unésti, nazvala ho hňupem a starým ďasem, a tak mu vrazila do prsou, že upadl. Byla vyhnána za hrubé chování. Do nové služby jít nemělo smyslu, neboť měla brzo slehnout, a proto se ubytovala u vesnické vdovy, porodní báby, jež prodávala kořalku. Porod byl lehký. Ale bába, jež ošetřovala ve vsi nemocnou ženu, nakazila Katuši horečkou omladnic; dítě — byl to chlapeček — bylo dáno do nalezince. Ale, jak vypravovala stařena, jež je tam dovezla, ihned po příjezdu zemřelo.

Když se Katuše ubytovala u porodní báby, měla všeho všudy 127 rublů; bylo to 27 rublů, jež si ušetřila, a 100 rublů, jež jí dal její svůdce. A když od ní odcházela, zbylo jí ze všeho 6 rublů. Neuměla s penězi hospodařiti, utrácela na sebe samu a pak dávala všem, kteří o něco prosili. Porodní bába vzala od ní za zaopatření — potravu a čaj — za dva měsíce 40 rublů, 25 rublů stálo odvezení dítěte, 40 rublů na ní vyloudila bába jako půjčku na zakoupení krávy, 20 rublů rozešlo se na všelicos — na šatstvo a dárky, takže, když se uzdravila, peněz neměla a bylo nutno si hledat práci. Naskytlo se místo u lesníka. Byl to člověk ženatý, avšak právě tak jako onen komisař, nedal jí od prvého dne pokoje. Byl jí protivný, hleděla se mu vyhnouti. On však byl zkušenější a chytřejší než ona: především byl jejím pánem, který ji mohl posílat, kam chtěl, a vyčíhav si vhodnou chvilku, zmocnil se jí. Žena se o tom dověděla, a když jednou zastihla muže v pokoji samotného s Katuší, vrhla se na ni a chtěla ji bít. Katuše se nedala a tak došlo k rvačce, za niž ji z domu vyhnali, aniž jí vyplatili mzdu. Tu odjela Katuše do města a ubytovala se u tety. Tetin muž byl knihařem a dříve se mu vedlo dobře; ztratil však všechny své zákazníky, pil a propíjel vše, co mu přišlo pod ruku.

Teta měla malou prádelnu a z té živila sebe i děti a podporovala propadlého muže. Nabídla Maslovové, aby u ní zůstala za pradlenu. Maslovová však viděla, jak těžký život vedly pradleny, bydlící u tety, rozpakovala se proto a hledala po kancelářích místo služky. Dostala místo u paničky se dvěma syny, gymnazisty. Asi za týden na to, co nastoupila, starší z nich, vousatý gymnazista ze šesté třídy, nechal učení a nedával Maslovové pokoje, dotíraje na ni. Matka svalovala všechnu vinu na Maslovovou a dala ji pryč. Nového místa již nenašla; ale když jednou přišla do kanceláře, obstarávající služebné, setkala se tam s paničkou, která měla na obnažených tlustých rukách plno prstenů a náramků. Když se tato panička dověděla o postavení Maslovové, jež hledala místo, dala jí svou adresu a pozvala ji k sobě. Maslovová k ní šla. Panička ji laskavě uvítala, počastovala ji koláči a sladkým vínem a poslala svou služebnou kamsi s lístkem. Večer vešel do pokoje vysoký člověk s dlouhými prošedivělými vlasy a šedým plnovousem; tento stařec přisedl si ihned k Maslovové a svítě očima a usmívaje se, jal se ji prohlížeti a žertovati s ní. Hostitelka si ho zavolala do druhého pokoje, a Maslovová zaslechla, jak mu pravila: »čerstvoučká, venkovská«. Na to si hostitelka zavolala Maslovovou a řekla jí, že ten pán jest spisovatelem, který má mnoho peněz a který nebude ničeho litovati, jestliže se mu zalíbí. Zalíbila se, spisovatel jí dal 25 rublů a slíbil, že se budou vídati často. Peníze ty se brzo rozešly na zaplacení stravy u tety a za nové šaty, klobouk a stužky. Za několik dní poslal si pro ni spisovatel znovu. Šla. Dal jí zase 25 rublů a vyzval jí, aby se přestěhovala do zvláštního bytu.

Bydlíc v bytě, který jí najal spisovatel, Maslovová si zamilovala veselého obchodního příručího, který bydlil v témže domě. Oznámila to spisovateli sama a přesídlila do vlastního malého bytečku. Ale příručí, který ji slíbil, že se s ní ožení, aniž jí co řekl, prostě ji opustil a odejel do Nižního, a tak Maslovová osaměla. Chtěla zůstati v bytě sama i dále, nebylo jí to však dovoleno. A komisař jí řekl, že by tak mohla bydlet, ale jen kdyby si dala vystavit lístek jako nevěstka a podrobila se prohlídkám. Tehdy se zase vrátila k tetě. Teta, vidouc na ní módní šaty, plášť a klobouk, uvítala ji uctivě a neopovažovala se již nabízeti jí, aby u ní přijala místo pradleny, neboť soudila, že nyní dosáhla vyššího stupně života. Ani Maslovová se teď nezabývala otázkou, má-li se stát pradlenou či nemá. Hleděla nyní s politováním na ten otrocký život, jaký vedly v předních místnostech bledé pradleny vyhublých rukou, z nichž některé již měly souchotiny a které praly a žehlily v pětatřicetistupňové mýdlové páře při oknech v létě v zimě otevřených — a hrozila se při pomyšlení, že i ona se mohla dostati do této káznice. A právě v této době, pro Maslovovou obzvláště těžké, jelikož neměla žádného ochránce, vyslídila ji tajná, která dodávala děvčata do nevěstinců.

Maslovová kouřila již dávno, ale v poslední době, kdy měla poměr s obchodním příručím a když ji pak opustil, navykala si víc a více pití. Kořalka ji lákala nejen proto, že se jí zdála chutnou, ale lákala ji daleko víc ještě tím, že jí skýtala možnost zapomenouti celou tu tíhu toho, co prožila, a dodávala jí nenucenosti a přesvědčení o vlastní hodnotě, čehož bez kořalky neměla. Bez kořalky pociťovala vždy smutek a stud. Tajná vyčastovala tetu, opila Maslovovou a navrhla jí, aby vstoupila do dobrého nevěstince, nejlepšího v městě, líčíc jí při tom veškeré výhody a přednosti takového postavení. Maslovová měla na vybranou: buď pokořující postavení služky, při němž najisto neujde dotírání mužů a občasnému tajnému smilství, nebo zajištěné, klidné a zákonité postavení a zjevné, zákonem připuštěné a dobře placené neustálé smilství — a rozhodla se pro toto. Kromě toho chtěla se tím také ještě pomstíti svému svůdci, obchodnímu příručímu a vůbec všem lidem, kteří jí ublížili. Přitom ji sváděla a byla jednou z příčin konečného rozhodnutí také ta okolnost, že jí tajná řekla, že si může objednati šaty, jakých jí jen bude libo — sametové, tylové, hedvábné nebo plesové s obnaženými zády a pažemi. A když si Maslovová představila sama sebe v živě žlutých hedvábných šatech, zdobených černým sametovým lemováním a výstřihem, nemohla odolat a odevzdala svůj pas. A téhož ještě večera tajná najala drožku a odvezla ji do vykřičeného domu Kitajevové.

A od té doby začala Maslovová žíti onen život chronického hřešení proti zákonům božským i lidským, jaký žijí sta a tisíce tisíců žen nejen se svolením, ale pod ochranou úřední vlády, jež má pečovati o blaho vlastních občanů, a končící u devíti z desíti žen trapnými nemocemi, předčasnou sešlostí a smrtí.

Po nočních orgiích ráno a ve dne těžký spánek. Ve tři, čtyři hodiny malátné vstávání ze špinavé postele, selterská voda na zahnání následků opilosti, káva, lenivé ploužení po pokojích v županech, halenkách a pláštích, vyhlížení okny za záclonami, nechutné hádky se soudružkami, potom mytí, mazání a navoňování těla i vlasů, zkoušení šatů, spory o ně se zaměstnavatelkou, prohlížení před zrcadlem, líčení tváří a obočí, sladká tučná strava, pak oblékání do hedvábných šatů křiklavých barev, jež tělo vlastně obnažují, jasně osvětlená síň a příjezd hostí; hudba, tanec, cukrovinky, víno, kouření a smilstvo s mladými, středního stáří, polodětmi i vetchými starci, svobodnými, ženatými, kupci, příručími, Armény, Židy, Tatary, bohatými, chudými, zdravými, nemocnými, opilými, střízlivými, hrubými, něžnými, důstojníky, úředníky, akademiky, gymnazisty — lidmi všech stavů, stáří a povah. A křik, žerty, hádky, hudba, tabák a víno, a víno, tabák a hudba od večera až do svítání. A teprve ráno vysvobození a těžký spánek. A tak každého dne a po celý týden. A koncem týdne jízda do státního ústavu, na policejní komisařství, kde státní úředníci, lékaři — muži, někdy vážně a přísně, někdy s žertovným veselím, ubíjeli stud, daný přírodou na ochranu před hříchem nejen lidem, nýbrž i zvířatům, prohlíželi tyto ženy a vydávali jim povolení k pokračování v témže zločinu, jakého se se svými spoluhříšníky dopouštěly po celý týden.

A tak každého dne — v létě i v zimě, v dny všední i sváteční.

Tak prožila Maslovová sedm let. Za tu dobu vystřídala dva nevěstince a byla jednou v nemocnici. V sedmém roce pobytu v nevěstinci, osmého to roku po prvním poklesku, když jí bylo dvacet šest let, přihodilo se jí to, zač byla uvězněna a zač ji nyní po šestiměsíčním pobytu ve vězení mezi vražednicemi a zlodějkami vedli k soudu.

III. kapitola

Zatím co se Maslovová, znavena dlouhým pochodem, blížila se svým vojenským doprovodem k budově okresního soudu, synovec jejích vychovatelek, kníže Dmitrij Ivanovič Něchljudov, jenž ji byl svedl, ležel ještě ve své vysoké posteli, opatřené pérovou vložkou a prachovou matrací, celou nyní pomačkanou, a rozepnuv si límeček holandské čisté noční košile se sežehlenými skladkami na náprsence, pokuřoval si cigaretu. Upíral oči na jedno místo před sebe a uvažoval, co má dnes před sebou a co bylo včera.

Vzpomněl si na včerejší večer, který strávil u Korčaginových, lidí to bohatých a vynikajících, s jejichž dcerou, jak se všeobecně soudilo, se měl oženit; vzdechl si, a odloživ dokouřenou cigaretu, chystal se vzíti si ze stříbrného pouzdra jinou; rozmyslil se však, spustil z postele hladké bílé nohy, našel si jimi trepky, přehodil si na plná záda hedvábný župan a odebral se rychlými a těžkopádnými kroky do toaletního pokojíku, sousedícího s ložnicí a prosyceného umělou vůní z elixírů, kolínské vody, pomád a voňavek. Tam si vycídil zvláštním práškem zuby, na mnoha místech plombované, vypláchl si ústa vonnou vodičkou a jal se ze všech stran mýti a vytírati se různými ručníky. Když si umyl vonným mýdlem ruce, vyčistil si pečlivě kartáčky dlouhé nehty a umyl si u velkého mramorového umyvadla tvář a tlustý krk, odebral se ještě do třetí místnosti při ložnici, kde byla uchystána sprcha. Tam si opláchl studenou vodou svalnaté a obtloustlé bílé tělo, utřel se řasnatým ručníkem, oblékl si čisté, vyžehlené prádlo a botky, vycíděné jako zrcadlo, posadil se k toaletnímu stolku a rozčesával si dvěma kartáčky nedlouhý, černý, kučeravý plnovous a vlnité vlasy, které byly na přední části hlavy již prořídlé.

Veškeré předměty, jichž užíval — věci náležející k toaletě: prádlo, šatstvo, nákrčníky, jehlice, knoflíčky, — byly nejlepší jakosti a drahé, nenápadné, prosté, důkladné a cenné.

Když si vybral z tuctu nákrčníků a jehlic ty, jež se mu namanuly do ruky první, — kdysi mu to bylo nové a zábavné, nyní však docela lhostejné, — oblékl si Něchljudov vyčištěné a na židli přichystané šaty a ne sice docela čerstvý, ale čistý a navoněný, vstoupil do jídelny, v níž včera tři mužíci vyleštili parkety a v níž byl obrovský dubový bufet a právě takový roztahující se stůl, jemuž široce rozestavěné nohy, vyřezávané jako dlouhé lví tlapy, dodávaly čehosi slavnostního. Na tom stole, prostřeném jemným naškrobeným ubrusem s dlouhým třepením, stála stříbrná konvici s vonnou kávou, právě taková cukřenka, nádoba s horkou smetanou a košíček s čerstvými koláči, sucharky a piškoty. Vedle příboru ležely došlé dopisy, časopisy a nový svazek »Revue des deux mondes«. Něchljudov chtěl se právě dát do čtení dopisů, když dveřmi, vedoucími na chodbu, vplula sem plná starší žena ve smutku, s krajkovým šátečkem na hlavě, který přikrýval trochu širokou cestičku jejího účesu. Byla to Agrafena Petrovna, panská Něchljudovovy matky, jež v témže bytě nedávno zemřela; žila nyní u syna jako hospodyně.

Agrafena Petrovna prožila s Něchljudovovou matkou na několikrát deset let v cizině a měla vzezření i chování dámy. Byla v rodině Něchljudovových od dětství a znala Dmitrije Ivanoviče, když mu ještě říkali Mítěnka.

»Dobré jitro, Dmitriji Ivanoviči.«

»Dobré jitro, Agrafeno Petrovno. Co je nového?« otázal se žertovně Něchljudov.

»Dopis od paní kněžny nebo od princezny. Panská jej přinesla již dávno a čeká u mne,« pravila Agrafena Petrovna a podala mu dopis, významně se usmívajíc.

»Dobrá, hned« odpověděl Něchljudov, sáhl po dopise a zakabonil se, zpozorovav, že se Agrafena Petrovna pousmála.

Úsměv Agrafeny Petrovny znamenal, že dopis byl od princezny Korčaginové, s níž se chtěl Něchljudov, podle mínění Agrafeny Petrovny, oženiti. A tento dohad, vyjádřený úsměvem Agrafeny Petrovny, byl Něchljudovovi nepříjemný.

»Řeknu jí tedy, aby posečkala,« a Agrafena Petrovna uchopila kartáček na smetání ze stolu, který neležel na pravém místě, položila jej na místo jiné a vyplula zase z jídelny.

Něchljudov roztrhl navoněný dopis, jejž mu Agrafena Petrovna odevzdala, a jal se čísti:

»Plníc povinnost, kterou jsem na sebe vzala, býti totiž vaší pamětí,« — bylo napsáno na aršíku šedavého silného papíru s nerovným okrajem ostrým, ale roztaženým písmem — »připomínám Vám, že dnes, dne 28. dubna, máte být u porotního soudu a že proto nemůžete jeti s námi a s Kolosovem podívat se na obrazy, jak jste včera slíbil s lehkomyslností sobě vlastní: à moins que vous ne soyez disposé à payer à la cour d’assises les 300 roubles d’amende que vous refusez pour votre cheval[2] za to, že jste v čas nepřišel. Vzpomněla jsem si na to včera, sotva že jste odešel.
Nezapomeňte tedy! Princezna M. Korčaginová.«

Na druhé stránce bylo připsáno:

»Maman vous fait dire que votre couvert vous attendra jusqu’ à la nuit. Venez absolument à quelle heure que cela soit.«[3] M. K.

Něchljudov se zakabonil. Lístek ten byl pokračováním obratné operace, jakou s ním princezna Korčaginová prováděla již po dva měsíce, a jež záležela v tom, že jej nevidtelnými nitkami vždy víc a více k sobě upoutávala. A zatím kromě obyčejné nerozhodnosti, jakou se vyznačují nemladí již lidé před ženitbou, nejsou-li vášnivě zamilováni, měl Něchljudov ještě jednu vážnou příčinu, pro niž, i kdyby již byl rozhodnut, nemohl hned požádati o princezninu ruku. Příčina ta netkvěla snad v tom, že před desíti lety svedl Katuši a pak ji opustil — na to on již docela zapomněl a za překážku ženitby to nepovažoval: příčinou tou bylo, že právě v tu dobu měl poměr s provdanou ženou, a ač poměr ten sám přerušil, ona ho ještě za přerušený nepokládala.

Něchljudov byl vůči ženám velmi nesmělý, avšak právě tato jeho nesmělost budila v srdci vdané ženy tužbu, aby si jej podmanila. Žena ta byla manželkou maršálka šlechty toho okresu, kam jezdil Něchljudov k volbám. A tato žena vlákala ho do poměru, který ho každým dnem víc a více upoutával, ale současně vždy víc a více odpuzoval.

Něchljudov nedovedl z počátku odolati pokušení, a cítě pak, že se vůči ní provinil, nemohl toho poměru přerušiti bez jejího souhlasu. A to bylo příčinou toho, že Něchljudov soudil, že i kdyby chtěl požádat za ruku Korčaginové, nemá k tomu práva.

Na stole ležel právě dopis od manžela oné ženy. Něchljudov spatřiv to písmo a razítko, začervenal se a pocítil ihned onen příliv energie, jaký pociťoval vždy, kdykoliv se blížilo nebezpečenství. Avšak vzrušil se zbytečně: muž, maršálek šlechty toho okresu, v němž Něchljudov měl většinu svých statků, mu oznamoval, že na konec května jest ustanovena mimořádná schůze zemstva a že ho tedy žádá, aby jistě přijel pour donner un coup d’épaule[4], v důležitých otázkách školských a komunikačních, o nichž se má jednati na schůzi zemstva, a proti nimž se očekává silný odpor zpátečnické strany.

Maršálek šlechty byl člověk liberální a stavěl se s několika lidmi stejného smýšlení proti reakci, jaká nastala za Alexandra III., a jsa tímto zápasem zcela zaujat, nevěděl nic o svém rodinném neštěstí.

Něchljudov si připomenul veškeré ony trapné chvíle, jaké prožil ve svém poměru k tomuto člověku; vzpomněl si, jak jednou myslel, že se muž vše dověděl, a jak se chystal, že se s ním bude bít a že bude při souboji střílet do vzduchu, a pak na onen strašný výjev s ní, když v zoufalství vyběhla do zahrady k rybníčku, chtějíc se utopiti, a jak ji běžel hledat. »Nemohu nyní jet a nemohu nic podnikat, dokud mi ona neodpoví,« pomyslil si Něchljudov. Napsal jí totiž před týdnem rozhodný list, v němž sama sebe prohlašoval za viníka, a vyslovoval ochotu smýti svou vinu jakýmkoliv pokáním, ale oznamoval, že v zájmu jejího vlastního dobra pokládá jejich poměr za přerušený navždy. A právě na ten svůj list očekával odpovědi a nedostával jí. Okolnost, že odpověď nepřicházela, byla do jisté míry dobrým znamením. Kdyby na roztržku nebyla přistoupila, byla by mu dávno napsala nebo by dokonce byla přijela sama, jak to činívala dříve. Něchljudov slyšel, že je tam nyní jakýsi důstojník a uchází se o její přízeň; popuzovalo ho to k žárlivosti, ale působilo mu to zároveň radostnou naději, že se vyprostí z tísnivé lži. —

Druhý list byl od správce jeho statků. Správce mu psal, že on, Něchljudov, musí nevyhnutelně sám přijet, aby utvrdil svá dědická práva a kromě toho aby rozhodl otázku, jak se má dále hospodařiti: zda se má hospodářství vésti tak jako za nebožky, nebo, jak on to navrhoval nebožce kněžně a jak nyní navrhuje mladému knížeti, zda se má rozmnožit inventář a pozemky, pronajímané sedlákům, zda se mají vzdělávat ve vlastní správě. Správce psal, že takové hospodaření bude daleko výnosnější. Přitom se správce omlouval, že se poněkud opozdil s odesláním tří tisíc rublů, jež podle předpisu měly dojíti k prvnímu v měsíci. Pošle ty peníze příští poštou. Zásilka se zdržela následkem toho, že správce nemohl peněz na sedlácích dobýti, neboť jejich nesvědomitost dosáhla toho stupně, že, aby na nich vynutil pohledávky, musil se obrátit k úřadům. Dopis ten byl Něchljudovovi zároveň příjemný i nepříjemný. Příjemný mu byl pocit nad velkým jměním a nepříjemné mu bylo, že v době svého prvého mládí byl nadšeným stoupencem Herberta Spencera, a že, jsa sám velkostatkářem, byl unesen jeho výkladem v »Social Statics« o tom, že spravedlnost nepřipouští soukromého vlastnictví půdy. S přímostí a rozhodností mládí vlastní, on tehdy nejen hlásal, že půda nemůže býti předmětem soukromého vlastnictví, nejen o tom psal na univerzitě rozpravu, nýbrž také skutečně rozdal v této době sedlákům malou část půdy (jež patřila nikoliv jeho matce, nýbrž byla dědictvím po otci, osobně mu připadnuvším), neboť nechtěl býti vlastníkem půdy proti svému přesvědčení.

Nyní, když dědictvím stal se velkostatkářem, bylo mu voliti jedno z dvojího: buď se zříci svého vlastnictví, jak to před deseti lety učinil, se dvěma sty děsjatinami otcovské půdy, nebo mlčky souhlasit a tím uznat veškeré své dřívější názory za chybné a nesprávné.

Prvého učiniti nemohl, jelikož jiných prostředků k živobytí kromě půdy neměl. Sloužiti nechtěl a osvojil si již zatím všeliké rozkošnické životní návyky, bez nichž se, jak soudil, nemůže již obejíti. A také by to nemělo smyslu, neboť neměl již ani oné síly přesvědčení, ani oné rozhodnosti, ani marnivosti spojené s tužbou vzbudiv obdiv, jaké míval v mládí. A druhého — zříci se oněch jasných a nezvratných důvodů o tom, že vlastnictví půdy je nespravedlivé, jež čerpal kdysi ze »Sociální statiky« Spencerovy a jichž skvělé potvrzení našel mnohem později ve spisech Henry George — nikterak nemohl.

A proto mu byl dopis správcův nepříjemný.

Poznámky:

[2] Leda, že byste byl ochoten zaplatiti porotě 300 rublů pokuty, jichž si nedopřejete na koně. (Pozn. spis.)

[3] Maminka vám vzkazuje, že váš příbor bude pro vás přichystán až do noci. Přijďte jistě, ať jest to v kteroukoliv hodinu! (Pozn. spis.)

[4] Tj. pomoci; podat pomocnou ruku. (Pozn. nakl.)

IV. kapitola

Něchljudov se napil kávy a šel do pracovny, aby se z předvolání přesvědčil, v kolik hodin má být u soudu, a aby napsal princezně odpověď. Do pracovny bylo mu jíti ateliérem. V ateliéru stál stojan s obráceným začatým obrazem a byly rozvěšeny studie. Pohled na tento obraz, s nímž se trápil po dvě léta, na ty studie a celý ten ateliér, připomínal mu pocit nemohoucnosti jakýchkoliv pokroků v malířství, jejž zejména v poslední době zakoušel obzvláště silně. Vysvětloval si pocit ten příliš zjemnělou uměleckou citlivostí, ale vědomí to bylo mu přesto velice nepříjemné.

Před sedmi lety vystoupil ze služby, neboť nabyl přesvědčení, že je povolán k malířství, a z výše umělecké činnosti hleděl poněkud pohrdavě na všecka ostatní zaměstnání. Nyní se ukázalo, že ke všemu tomu neměl práva. A každá vzpomínka na to byla mu proto nepříjemná. S těžkým srdcem hleděl na celé to nádherné zařízení ateliéru a do pracovny vstoupil v neveselé náladě. Pracovna byl pokoj velmi prostorný, vysoký, opatřený všemožnou výzdobou, zařízením a pohodlím.

V zásuvce obrovského stolu v oddělení »neodkladné« našel ihned soudní vyzvání, na němž bylo poznamenáno, že u soudu má být v jedenáct. Posadil se, aby napsal princezně lístek, že děkuje za pozvání a že bude hledět přijít k obědu. Ale sotvaže napsal jeden lístek, roztrhnul jej: byl příliš intimní; napsal druhý — byl zase chladný, skoro urážlivý. Roztrhal jej opět a stiskl knoflík na stěně. Do dveří vstoupil obstárlý lokaj s plátěnou zástěrou, zamračený, oholený a s licousy.

»Pošlete, prosím, pro povoz.«

»Prosím.«

»Čekají tam od Korčaginových, řekněte, že děkuju a že budu hledět přijít.«

»Prosím.«

»Jest to nezdvořilé, ale psát nemohu. Ale co na tom, setkám se s ní co nevidět,« pomyslil si Něchljudov a šel se oblékat.

Když se oblékl a vyšel před dům, čekal naň již známý vozka s povozem o gumových obručích.

»A včera, sotva jste jen odjel od knížete Korčagina a já jsem přijel, vrátný povídá: právě odejel,« řekl vozka, pootáčeje svůj silný, osmahlý krk v bílém límci košile.

»Již i drožkáři vědí o mých stycích s Korčaginovými,« pomyslil si Něchljudov a v mysli mu vyvstala nezodpověděná otázka, jíž se v poslední době neustále zabýval: má-li nebo nemá-li se oženit s Korčaginovou; a jako u většiny otázek, jež se před ním tenkrát stavěly, nemohl se rozhodnout ani tak, ani onak.

Ve prospěch ženitby mluvilo všeobecně především to, že ženitba, nehledě již na příjemnost domácího krbu, odstraňuje nepravidelnost pohlavního života a skýtá tak možnost života mravného — tak on totiž nazýval takový rodinný život; za druhé a zejména, Něchljudov doufal, že rodina a děti dodají jeho životu, dosud bezobsažnému, smyslu. To mluvilo pro ženitbu vůbec. Proti ženitbě mluvila zase všeobecně předně obava, jakou mívají všichni nemladí již svobodní muži, že pozbudou svobody, a za druhé neuvědomělý strach před tajemnou bytostí ženy.

V tomto případě ve prospěch sňatku s Missi (Korčaginová se jmenovala Marie, a jako se to děje v každé rodině z jistých kruhů, i jí dána byla přezdívka) mluvilo především to, že byla z dobrého rodu a že se ve všem, od šatstva do způsobu řeči, chůze a smíchu, odlišovala od prostých lidí; nikoliv snad něčím zvláštním, ale »pořádností« — jiného slova, jež by vyjádřilo tuto přednost, on neznal a přednost tu cenil velmi vysoko; za druhé padala na váhu také ještě ta okolnost, že si ho vážila nade všecky ostatní a že ho tedy, jak se domníval, pochopila. A toto pochopení, tj. uznání jeho velkých předností, bylo pro Něchljudova důkazem jejího rozumu a správného úsudku. Na druhé straně proti ženitbě s Missi mluvilo předně to, že by pravděpodobně bylo lze najíti dívku, která by měla ještě více předností než Missi a která by ho byla tedy ještě hodnější a za druhé to, že ji bylo již dvacet sedm let a proto že již jistě měla nějaké dřívější lásky, — a toto pomyšlení bylo pro Něchljudova trapné. Jeho hrdost nemohla se s tím smířiti, že ona, třeba jen v minulosti, mohla milovat ne jeho. Toť se ví, ona nemohla vědět, že se setká s ním, avšak již pomyšlení na to, že mohla dříve někoho milovat, ho uráželo.

A tak bylo stejně důvodů pro jako proti; důvody ty byly si rovny alespoň svou závažností, a Něchljudov, směje se sám sobě, nazýval se Buridanovým oslem. A tímto oslem také zůstával, neboť nevěděl, pro kterou otep se rozhodnouti.

»Ostatně, nemám odpovědi od Marie Vasiljevny (ženy maršálkovy) a nejsem s tím ještě úplně hotov; nemohu tedy nic podnikat,« řekl si.

A toto vědomí, že může a musí odkládat rozhodnutí, bylo mu příjemné.

»Ostatně, potom to všecko uvážím,« řekl si, když jeho drožka docela již neslyšně dojela k asfaltovému vjezdu do soudní budovy.

»Nyní musím svědomitě odbýt svou občanskou povinnost, jak to činím vždy a jak to mám za nutné. A pak, bývá to často i zajímavé,« pravil si a projel podle vrátného do soudní budovy.

V. kapitola

Když Něchljudov vešel, bylo již na chodbách soudní budovy velice živo.

Zřízenci rychle chodili, ba běhali, nezvedajíce ani nohou od podlahy, nýbrž šoupajíce jimi; létali, celí upachtění, sem a tam s nařízeními a listinami. Policejní úředníci, advokáti a soudní úředníci chodili: brzo sem, brzo onam, prosebníci a obvinění, kteří nebyli ve vazbě, plížili se smutně podle stěn nebo čekali sedě.

»Kde jest okresní soud?« otázal se Něchljudov jednoho ze strážníků.

»Kam račte? Jest tu občanské oddělení a jest tu trestní soud.«

»Jsem porotce.«

»Oddělení pro zločiny. To jste měl říci. Tam napravo, potom vlevo a druhé dveře.« Něchljudov šel udaným směrem.

U naznačených dveří stáli dva lidé a čekali; jeden z nich byl vysoký, tlustý kupec, člověk dobrodušný, který se patrně dobře napil a najedl a byl ve velmi veselé náladě; druhý byl obchodní příručí židovského původu. Hovořili spolu o ceně vlny; Něchljudov k nim přistoupil a otázal se jich, je-li zde pokoj pro porotce.

»Tu, pane, tu. Také porotce, jako my?« ptal se dobrodušný kupec a mžoural vesele očima.

»Nu což, budeme tedy pracovat společně,« pokračoval po přisvědčivé Něchljudovově odpovědi. »Baklašov, kupec druhé gildy[5],« řekl, podávaje mu měkkou, širokou ruku, která se nedala stisknout, »pracovat se musí. S kým mám potěšení?«

Něchljudov řekl své jméno a vstoupil do pokoje pro porotce.

V nevelkém pokoji pro porotce bylo asi deset lidí různého druhu. Všichni právě přišli; někteří seděli, jiní chodili, navzájem se prohlíželi a seznamovali. Byl tu také jeden penzista ve stejnokroji, ostatní měli na sobě kabáty se šosy i bez šosů a jen jediný měl selskou kazajku.

Přesto, že mnohé z nich porotní povinnost vyrušila z práce, a že říkali, jak jest jim obtížna — na všech byl zřejmý odlesk jakési spokojenosti, vědomí toho, že konají důležitou občanskou povinnost.

Porotci, ať se již seznámili, či se jen dohadovali, kdo kým jest, hovořili vespolek o počasí, časném jaru a nastávajících přelíčeních. Ti, kteří se s Něchljudovem neznali, pospíšili si, aby se s ním seznámili, pokládajíce si to zřejmě za zvláštní čest. A Něchljudov to přijímal, jako vždy mezi neznámými lidmi, jako něco, co se patří. Kdyby se ho někdo zeptal, proč se považuje za vyššího většiny lidí, byl by mu nedovedl odpověděti, jelikož celý jeho život neprozrazoval žádných zvláštních předností. Neboť jen ta okolnost, že mluvil s dobrou výslovností anglicky, francouzsky a německy a že vše, co měl na sobě, prádlo, šatstvo, nákrčník a knoflíčky pocházely od nejlepších dodavatelů zboží toho druhu, nemohla přece nikterak, jak sám chápal, býti důvodem k tomu, aby byl pokládán za člověka vynikajícího. Ale přesto přiznával si tuto svou povýšenost bez pochybností a přijímal prokazované mu projevy úcty jako něco, co mu patřilo, a cítil se uraženým, nedostávalo-li se mu jich. Právě v pokoji pro porotce měl příležitost zakusit tento nepříjemný pocit, způsobený projevem neúcty. Mezi porotci byl náhodou také Něchljudovův známý. Byl to Petr Gerasimovič (příjmení jeho Něchljudov nikdy nevěděl a poněkud se tím i chlubil), kdysi učitel dětí jeho sestry. Tento Petr Gerasimovič ukončil univerzitu a byl nyní gymnaziálním učitelem. Něchljudovovi byl vždy protivný svou familiárností, svým sebevědomým chechotem, vůbec svou vulgárností, jak říkala Něchljudovova sestra.

»A vy také jste sem zapadl,« uvítal Něchljudova Petr Gerasimovič s hlasitým chechotem. »Nevykroutil jste se?«

»Neměl jsem úmyslu se vykrucovat,« řekl vážně a zasmušile Něchljudov.

»Nu, toť občanská ctnost. Jen počkejte, až vyhladovíte a až vám nedají spát, budete jinak zpívat!« ozval se Petr Gerasimovič a zachechtal se ještě hlasitěji.

»Tenhle popský syn mi bude hnedle tykat,« pomyslil si Něchljudov a dodal své tváři výraz takového smutku, jaký by byl na místě, kdyby se byl právě dověděl o smrti všeho příbuzenstva; vzdálil se od něho a přistoupil ke skupině, která se utvořila kolem vyholeného, vysokého, okázalého pána, který cosi živě vykládal. Pán ten vypravoval o při, která se právě vedla v občanském oddělení, jako o věci, kterou znal, a uváděje soudce a znamenité advokáty jménem křtěným i otcovským. Vyprávěl o obdivuhodném obratu, jaký dovedl způsobit v této při znamenitý advokát, následkem čehož jedna ze soudících se stran, jakási stará dáma, bude musit zaplatit protivné straně pro nic za nic velký obnos.

»Geniální advokát!« pravil.

Uctivě mu naslouchali a někteří posluchači snažili se uplatniti své poznámky; on však všechny přerušoval, jako by jen on jediný věděl, jak se všechny věci vskutku mají.

Přesto, že přijel pozdě, musel Něchljudov ještě dlouho čekat. Jednání zdržel jeden z přísedících soudu, který dosud nepřijel.

Poznámky:

[5] V Rusku dle zákona byly tři rozdílné třídy kupců, zvané gildy. Tito kupci, podle velikosti poplatků, měli větší či menší práva. Všichni kramáři a nižší obchodníci tak na jméno kupec právo neměli. Do nejnižší třetí gildy náleželi jen ti bohatí, kteří byli schopni skládat znamenitý roční poplatek. [viz K. H. Borovský: Kupáčestvo, in Obrazy z Rus] (Pozn. nakl.)

VI. kapitola

Předseda přijel k soudu záhy. Předsedou byl člověk vysoký, statný, s velkými prošedivělými licousy. Byl ženat, vedl však život velice nevázaný, stejně jako jeho žena. Nepřekáželi si navzájem. Právě dnes ráno dostal lístek od švýcarské vychovatelky, jež u nich byla v létě zaměstnána a právě přijela z jihu do Petrohradu, že naň bude v městě v hotelu Italie čekat od tří do šesti hodin. A proto byl by rád dříve začal a dříve také ukončil dnešní zasedání, aby ještě měl čas navštívit do šesti hodin onu zrzavou Kláru Vasiljevnu, s níž minulého léta zapředl na letním bytě milostný poměr.

Když vstoupil do své pracovny, zastrčil dveře, vyňal ze skříně s listinami z dolní přihrádky dvě činky a vykonal dvacet pohybů nahoru, dopředu, do stran a dolů, pak se spustil třikráte do dřepu, drže přitom činky nad hlavou.

»Nic tak nesílí, jako polévání vodou a tělocvik,« pomyslil si, ohmatávaje levou rukou, na níž měl na čtvrtém prstu zlatý prsten, napjatý dvouhlavý sval své pravice. Zbývalo mu ještě vykonat moulinet (tyto dva pohyby dělával vždycky před dlouhým seděním při zasedání), když dveře sebou trhly. Někdo je chtěl otevříti. Předseda položil kvapně činky na místo a otevřel dveře.

»Odpusťte,« řekl.

Do pokoje vstoupil jeden z přísedících soudu se zlatými brýlemi, nevelkého vzrůstu, s vystouplými zády a zakaboněnou tváří.

»Matvěj Nikitič tu zase ještě není,« řekl rozmrzele přísedící.

»Ještě tu není,« pravil předseda a oblékal si kabát stejnokroje; »vždycky se opožďuje.«

»Divím se, že se nestydí,« řekl přísedící, zlostně si sedl a vytáhl cigaretu.

Tento přísedící, člověk velice dochvilný, měl dnes ráno nepříjemný výstup se ženou, protože žena utratila příliš brzo peníze, které jí dal na měsíc. Prosila ho, aby jí dal napřed, on však řekl, že od své zásady neupustí. Došlo k výstupu. Žena mu řekla, že je-li tomu tak, že bude bez oběda, aby oběd doma nečekal. Na to on odjel a obával se, že žena dostojí slovu a splní svou hrozbu, neboť byla schopna všeho. — »A pak aby člověk žil spořádaně a mravně,« pomyslil si, hledě na zdravím zářícího, veselého a dobromyslného předsedu, který roztáhl široce lokty a rozčesával si pěknýma bílýma rukama husté a dlouhé prošedivělé licousy po obou stranách vyšívaného límce, »ten jest vždy spokojen a vesel, a já se trápím.«

Vstoupil tajemník a přinesl jakási akta.

»Děkuji vám pěkně,« řekl předseda a zapálil si cigaretu. »S kterým přelíčením začneme?«

»Snad s travičstvím,« děl tajemník jakoby lhostejně.

»Dobře tedy, když travičství, tak travičství,« odpověděl předseda, pomysliv si, že jest to přelíčení, s nímž mohou býti hotovi do čtyř hodin, a pak že bude moci odjet. »A Matvěj Nikitič tu není?«

»Ještě ne.«

»A Brewe tu jest?«

»Jest,« odpověděl tajemník.

»Uvidíte-li jej, řekněte mu, že začneme s travičstvím.«

Brewe byl onen pomocník státního zástupce, který měl při tomto líčení zastávat obžalobu.

Sotva vyšel tajemník na chodbu, potkal Brewa. Ten se ubíral po chodbě, s rameny vysoko zdviženými, s rozepjatým kabátem stejnokroje, s portefeuillem pod paždí; téměř pádil, klepal podpatky a volnou napřaženou rukou kýval při chůzi jako kyvadlem.

»Michail Petrovič mne požádal, abych se vás zeptal, jste-li připraven?« zeptal se ho tajemník.

»Toť se ví, já jsem vždy připraven,« řekl pomocník státního zástupce. »Co bude první?«

»Travičství.«

»Velmi dobře,« odpověděl pomocník státního zástupce, neshledával to však nikterak velmi dobrým; neboť nespal celou noc. Loučili se s kolegou, do dvou hodin mnoho pili a hráli a pak si zajeli k holkám do téhož nevěstince, v němž ještě před šesti měsíci byla Maslovová, takže mu nezbylo tolik času, aby si přečetl právě ona akta o otravě, a chtěl si je nyní narychlo projíti. Tajemník věděl, že spisů o otravě nečetl, a právě proto poradil předsedovi, aby začal s tímto přelíčením. Tajemník byl člověk smýšlení liberálního, ba radikálního, Brewe byl zase konzervativec, a jako téměř všichni Němci, kteří sloužili v Rusku jako úředníci, byl zvláště oddaným stoupencem pravoslaví. Tajemník ho neměl rád a záviděl mu jeho místo.

»Nu, a co se skopci?« zeptal se ho tajemník.

»Řekl jsem, že nemohu,« pravil pomocník státního zástupce, »nemám ještě všech svědků, a to také oznámím soudu.«

»Ale, vždyť na tom nezáleží...«

„Nemohu,« opakoval pomocník státního zástupce, a mávaje rukou jako předtím, odběhl do své pracovny.

Odkládal přelíčení o skopcích, k němuž neměl ještě jednoho bezvýznamného svědka, bez něhož by se přelíčení obešlo, jen proto, poněvadž věc, projednávána před soudem, jehož porota sestávala z lidí inteligentních, mohla skončiti osvobozením. Podle dohody s předsedou měl býti proces přeložen k soudu v okresním městě, kde bude v porotě více sedláků, takže obžaloba bude míti více vyhlídek.

Na chodbě bylo čím dále tím živěji. Nejvíce lidí bylo před síní občanského oddělení, v níž se konalo přelíčení, o kterém vypravoval onen porotce, vážný pán, s amatérským zájmem o soudní záležitosti. V přestávce, jež nastala, vyšla z té síně ona stařenka, jíž geniální advokát dovedl odníti majetek ve prospěch svého chráněnce, který na ten majetek neměl žádného práva; věděli to i soudci, a tím spíše žalobce a jeho advokát; avšak postup, jejž vymyslili, byl takový, že nebylo lze nepřipraviti stařenu o majetek a nezískati jej pro advokátova svěřence. Stařena byla tlustá, nastrojená žena, s obrovskými květinami na klobouce. Když vyšla ze dveří, zastavila se na chodbě, a rozkládajíc tlustýma, krátkýma rukama, opakovala stále, obracejíc se k svému advokátu: »Tak, co teď? Prosím vás... Jak to?« Advokát hleděl na květiny na jejím klobouce a neposlouchal jí, neboť o čemsi uvažoval.

Hned za stařenou vyšel rychle ze dveří síně občanského oddělení, záře bílou náprsenkou v široce rozevřené vestě i tváří, v níž se zračila spokojenost se sebou samým, onen advokát, který docílil, že stařeně s květinami nezůstalo nic a že žalobce, který mu dal deset tisíc rublů, získal více než sto tisíc rublů. Oči všech obrátily se na advokáta, a ten, cítě to, jako by říkal celým svým zevnějškem: »není zapotřebí žádných projevů oddanosti«, přešel rychle všechny a zmizel.

VII. kapitola

Konečně přišel také Matvěj Nikitič a do pokoje porotců vstoupil pořadatel, hubený člověk s dlouhým krkem; napadal na stranu a jeho dolní ret byl rovněž zkroucen na stranu.

Tento soudní pořadatel byl muž poctivý, měl univerzitní vzdělání, ale nemohl v žádném místě vydržeti, jelikož pil jako duha. Před třemi měsíci postarala se mu o toto místo jakási hraběnka, ochránkyně jeho ženy, a on se od té doby držel a těšil se z toho.

»Což, pánové, jste tu všichni pohromadě?« ptal se, nasadiv si na nos skřipec a dívaje se jím.

»Všichni, myslím,« řekl veselý kupec.

»Přesvědčíme se,« děl soudní pořadatel, vytáhl z kapsy arch a jal se čísti jména, hledě na vyvolané brzo skřipcem, brzo přes skřipec.

»Státní rada I. M. Nikiforov.«

»Já,« ozval se onen okázalý pán, znalec soudních záležitostí.

„Plukovník ve výslužbě Ivan Semjonovič Ivanov.«

»Zde,« ozval se hubený člověk v stejnokroji vysloužilého důstojníka.

»Kupec druhé gildy Petr Baklašov.«

»Tu jsem,« zvolal dobromyslný kupec, usmívaje se na plná ústa. »Hotovo!«

„Poručík tělesné stráže, kníže Dmitrij Něchljudov.«

»Já,« odvětil Něchljudov.

Soudní pořadatel hleděl se zvláštní uctivostí a líbezností přes skřipec a poklonil se, jako by jej vyznamenával nad ostatní.

„Kapitán Jurij Dmitrijevič Dančenko, kupec Grigorij Jefimovič Kulešov« atd., atd.

Až na dva byli všichni pohromadě.

»Nyní račte, pánové, do síně,« řekl pořadatel, ukazuje přívětivým pokynem na dveře.

Všichni se hnuli a dveřmi, kde si navzájem dávali přednost, vstoupili do chodby a z chodby do porotní síně.

Soudní síň byla velká, dlouhá místnost. Na jednom jejím konci bylo pódium, na něž vedly tři schůdky. Uprostřed pódia stál stůl, pokrytý zeleným suknem s temněji zeleným třepením. Za stolem stála tři křesla s velmi vysokými dubovými vyřezávanými lenochy a za křesly ve zlatém rámu byl v křiklavých barvách obraz cara v generálském stejnokroji a se stuhou svatého Ondřeje; byla na něm celá jeho postava, jedna noha poněkud vzadu a ruka na šavli. V pravém koutě visel kiot[6] s obrazem Krista a s trnovou korunou a stál analoj[7]; po pravé straně stál pult státního zástupce. Po straně levé, proti pultu, byl v hloubi stolek tajemníkův a blíže k obecenstvu vyřezávané dubové zábradlí a za ním neobsazená ještě lavice obžalovaných. Po pravé straně na pódiu stály dvě řady křesel, rovněž s vysokými opěradly, určené pro porotce, dole stoly pro advokáty. Toto vše bylo v přední části síně, rozdělené zábradlím. Celou zadní část až ke zdi zaujímaly lavice, jichž řady se směrem dozadu zvyšovaly. V této zadní částí síně seděly v předních lavicích čtyři ženy, bezpochyby tovární dělnice nebo služebné, a dva muži, rovněž asi dělníci; byli patrně zaražení velkolepým zařízením síně a proto si nesměle pošeptávali.

Hned za porotci vešel doprostřed soudní síně pořadatel, dopadající na jednu nohu, a zvolal silným hlasem, jako by jím chtěl přítomné polekati:

»Soud jde!«

Všichni vstali a soudci vešli na pódium: předseda se svými svaly a velkolepými licousy, potom zakaboněný soudní přísedící se zlatými brýlemi, který se teď mračil ještě více, neboť se před samým zasedáním sešel se svým švagrem, jenž se chystal k soudcovskému povolání, a ten mu sdělil, že byl u sestry, a ta že mu říkala, že oběda vařit nebude.

»Nu, co, zajedeme si tedy do hospůdky,« řekl švagr a smál se.

»To není k smíchu,« odpověděl zakaboněný soudní přísedící a zamračil se ještě více.

A na konec třetí soudní přísedící, onen Matvěj Nikitič, který se vždy opožďoval, — byl to vousáč s velkýma, zapadlýma, dobrýma očima. Tento soudní přísedící byl stižen žaludečním katarem a dnešním ránem začal provádět na radu lékařovu nový způsob léčení; právě tímto novým způsobem léčení zdržel se dnes doma ještě déle než obvykle. Nyní, když vstupoval na pódium, jevila se v jeho tváři soustředěnost; podle svého zvyku, hledat odpověď na všeliké otázky, jež si sám dával, v náhodách, řekl si také nyní, že bude-li počet kroků ode dveří jeho pracovny až ke křeslu dělitelný třemi, že novou metodou se jeho katar vyléčí, nebude-li dělitelný, pak nikoliv. Kroků bylo dvacet šest, on však udělal schválně ještě jeden malý krůček a dvacátým sedmým krokem přistoupil právě ke křeslu.

Postavy předsedy a přísedících soudu, kteří vstoupili na pódium v úředních stejnokrojích s límci zlatem vyšívanými, působily značným dojmem. Soudci to sami vyciťovali a všichni tři, jako by byli zaraženi svou vlastní velebností, sklopili kvapně hlavy, posadili se na svá vyřezávaná křesla za stůl, pokrytý zeleným suknem, na němž stál trojhranný přístroj s orlem[8] a skleněné vázy, v jakých bývají na bufetech bonbóny: stál tu dále kalamář a ležela pera, čistý papír a čerstvě ořezané tužky různých velikostí. Současně se soudci přišel také státní zástupce. Kráčel k svému místu u okna stejně kvapně, s portefeuillem pod paždí, stejně máchal rukama a pohroužil se ihned do čtení a přehlížení spisů, využívaje každé chvilky k tomu, aby se k přelíčení připravil. Tento státní zástupce zastupoval obžalobu teprve po čtvrté. Byl velice ctižádostivý, umínil si pevně, že musí udělat kariéru, a proto považoval za nutné docíliti odsouzení ve všech přelíčeních, při nichž bude veřejným žalobcem. Podstatu travičského procesu znal v hlavních obrysech a sestavil si již rozvrh své řeči; potřeboval však ještě několik podrobností, a právě ty vypisoval nyní na kvap z dokladů obžaloby.

Tajemník seděl na protějším konci pódia, měl připraveny veškeré listiny, jichž by mohlo být při čtení zapotřebí, prohlížel si zakázaný článek, který včera dostal a přečetl. Měl chuť pohovořit si o tom článku s vousatým přísedícím soudu, jenž s ním byl stejného smýšlení, a chtěl se proto se článkem dříve ještě lépe seznámiti.

Poznámky:

[6] Skříňka podobná kapličce. (Pozn. překl.)

[7] Pult, na nějž se klade evangelium. (Pozn. překl)

[8] Takzvané »zercalo«, na němž jsou průpovědi Petra Velikého. (Pozn. překl.)

VIII. kapitola

Předseda si prohlédl listiny, dal několik otázek soudnímu pořadateli a tajemníkovi, a obdržev přisvědčující odpovědi, nařídil, aby předvedeni byli obžalovaní. Dveře za mříží se ihned otevřely a jimi vešli dva četníci s čapkami a vytasenými šavlemi a za nimi nejprve jeden obžalovaný, zrzavý a pihovitý muž — a pak dvě ženy. Muž měl na sobě trestanecký plášť, jenž mu byl příliš široký a dlouhý. Předstupuje před soud, držel ruce s odtaženými palci napjatě podél těla, aby tímto postavením palců zadržel příliš dlouhé rukávy, aby mu nespadaly. Na soudce a diváky se ani nepodíval; hleděl upřeně na lavici, podél níž šel. Když ji obešel, sedl si na ni přesně na kraji, aby nechal místo ostatním, upřel oči na předsedu a jal se pohybovati svaly na čelistích, jako by cosi šeptal. Za ním vstoupila nemladá již žena, rovněž oblečená do trestaneckého pláště. Na hlavě měla žena ta trestanecký šátek, obličej měla šedě-bílý, bez obočí a řas, s červenýma očima. Žena ta byla, jak se zdálo, úplně klidna. Když přicházela na své místo, plášť se jí o cosi zachytil a tu jej pečlivě a beze spěchu vyprostila a sedla si.

Třetí obviněná byla Maslovová.

Sotvaže vešla, oči všech mužů, v síni přítomných, obrátily se na ni a dlouho se nemohly odtrhnouti od její bílé tváře s černýma, lesknoucíma se očima a od vysokých ňader, vystupujících pod pláštěm. Ba i četník, mimo nějž šla, nespouštěl z ní očí, když se mimo něj ubírala a když sedala; když si však již sedla, rychle se odvrátil, jakoby se přistihl při přestupku, otřásl se a upřel oči na okno přímo před sebou.

Předseda čekal, až obvinění zaujmou svá místa, a sotva se Maslovová posadila, obrátil se k tajemníkovi.

Nastala obvyklá procedura; sčítání porotců, rozhodování o nepřítomných, ukládání jim pokut, vyřizování žádostí těch, kteří si přáli být zproštěni porotní povinnosti, a ustanovení náhradníků za nedostavivší se. Potom sbalil předseda lístky, vložil je do skleněné vázy, a povytáhnuv poněkud vyšívané rukávy kabátu stejnokroje, takže obnažil ruku, hustě porostlou chloupky, s kejklířskými gesty vyjímal lístek po lístku, rozvíjel je a četl. Nato si předseda rukávy zase stáhl a vyzval kněze, aby vzal porotce do přísahy.

Stařičký kněz s nažloutlým a bledým, opuchlým obličejem, oblečený do řízy skořicové barvy, se zlatým křížkem na prsou a ještě jakýmsi maličkým řádem, připnutým ze strany na řízu, přistoupil k analoji, stojícímu pod svatým obrazem.

Porotci vstali a hrnuli se o překot k analoji.

»Račte,« ozval se duchovní; tlustou rukou dotýkal se svého kříže na prsou a čekal, až přijdou všichni porotci.

Tento duchovní byl již čtyřicet šest let knězem a chystal se, že za tři léta oslaví své výročí tak, jak nedávno je oslavil katedrální protojerej[9]. U okresního soudu byl ve službě od zřízení soudů a byl velice hrdý na to, že vzal do přísahy několik desetitisíců lidí a že ve svém pokročilém stáří stále ještě pracuje pro blaho církve, vlasti a rodiny, jíž kromě domu zanechá na kapitálu neméně než třicet tisíc v cenných papírech. A že jeho činností u soudu jest přijímati od lidí přísahu na evangelium, v němž se přísaha přímo zakazuje, a že činnost ta jest špatná, to mu nikdy ani nenapadlo: zaměstnání to ho netížilo, naopak konal je rád, neboť měl při něm často příležitost seznámiti se se znamenitými pány. Tentokrát seznámil se nikoliv bez potěšení se znamenitým advokátem, který v něm budil velkou úctu tím, že za jediný proces s onou stařenou s velkými květy na klobouku dostal deset tisíc rublů.

Když všichni porotci vešli po schůdkách na pódium, duchovní naklonil na stranu šedivou hlavu s lysinou, prostrčil ji umazaným otvorem epitrachilu[10], přičísl si řídké vlasy a obrátil se k porotcům:

»Zvedněte pravou ruku a prsty držte takto u sebe,« — řekl pomalu stařeckým hlasem, zvedaje tlustou ruku, s dolíčky za každým prstem, a skládaje prsty v špetku. — »A teď opakujte po mně,« — pravil a začal: »Slibuji a přísahám Bohu všemohoucímu, při svatém Jeho evangeliu a životodárném kříži Páně, že u věci, která...« odříkával a za každou frází dělal přestávku — »Nespouštějte ruku, tak ji držte,« — obrátil se k mladému muži, jenž spustil ruku — »že u věci, která...«

Okázalý pán s licousy, plukovník, kupec a někteří jíní drželi ruce s prsty složenými tak, jak to kněz požadoval, a jako by jim to působilo zvláštní potěšení, velmi zřetelně a vysoko, jiní zase jaksi s nechutí a nezřetelně. Někteří opakovali slova příliš hlasitě, s umíněností a jako by chtěli říci »a přece jen budu a budu mluvit«, jiní však jen šeptali, zůstávali pozadu za duchovním a pak jako by se toho byli lekli, doháněli ho v nepravý čas; jiní tiskli své špetky pevně a vyzývavě, jako by se báli něco z nich vypustit, jíní zase je rozevírali a opět zavírali. Všem bylo nevolno, jediný jen kněz stařeček byl nepochybně přesvědčen, že koná dílo velmi užitečné a důležité. Po přísaze vyzval předseda porotce, aby si zvolili hlavního porotce. Porotci vstali, a tlačíce se, přešli do poradního pokoje, kde si téměř všichni vytáhli hned cigarety a jali se kouřiti. Kdosi navrhl za hlavního porotce onoho okázalého pána; všichni s tím hned souhlasili a odhazovali nebo zhasínali nedokouřené cigarety a vraceli se do síně. Zvolený hlavní porotce oznámil předsedovi, kdo byl zvolen hlavním porotcem, načež zase všichni přelézali druh druhu přes nohy a usedali do dvou řad křesel s vysokými opěradly.

Vše se dělo bez průtahu, rychle a nikoliv bez jakési slavnostní nálady a ten pravidelný, přesný a slavnostní průběh působil účastníkům zřejmé potěšení, neboť je utvrzoval ve vědomí, že konají vážnou a důležitou občanskou povinnost. Totéž pociťoval i Něchljudov.

Sotva se porotci posadili, proslovil k nim předseda řeč o jejich právech, povinnostech a odpovědnosti. Při přednesu té řeči měnil předseda neustále svůj postoj: brzy se opíral levou, brzy pravou rukou, hned o lenoch, hned o postranní opěradla křesla, tu si rovnal papíry, tu zase hladil nůž na papír nebo sahal na tužku.

Podle slov předsedových měli právo klásti prostřednictvím jeho obviněným otázky, mít tužku a papír a prohlížeti si usvědčující předměty. Povinností jejich bylo nesoudit křivě, nýbrž spravedlivě. Odpovědnost jejich záležela v tom, že v případě, kdyby nezachovali tajnosti porad a nařízení o jejich styku s jinými lidmi, podléhají trestům.

Všichni poslouchali s uctivou pozorností. Kupec, jenž rozšiřoval kolem sebe zápach vína a zdržoval hlasitou škytavku, při každé větě pochvalně přikyvoval hlavou.

Poznámky:

[9] V pravoslaví »velekněz«, představený chrámu. (Pozn. nakl.)

[10] Dlouhý pás, podobný štole. (Pozn. překl.)

IX. kapitola

Předseda, ukončiv svou řeč, obrátil se k obžalovaným.

»Simone Kartinkine, vstaňte!« řekl.

Simon nervózně vyskočil, a svaly jeho tváře pohnuly se ještě živěji.

»Vaše jméno?«

»Simon Petrov Kartinkin,« vyhrkl rychle vřískavým hlasem, maje patrně odpověď předem připravenu.

»Váš stav?«

»Rolníci.«

»Z které gubernie, okresu?«

»Z tulské gubernie, krapinenského okresu, kupjanské obce, vsi Borků.«

»Kolik je vám let?«

»Třicet čtyři, jsem narozen v roce tisíc osm set...«

»Jakého vyznání?«

»Vyznání jsme ruského, pravoslavného.«

»Ženat?«

»Nikoliv.«

»Čím jste?«

»Byl jsem zaměstnán jako pokojský v hotelu Mauritania.«

»Byl jste někdy před soudem?«

»Nikdy nesouzen, jelikož jsem žil dříve...«

»Nebyl jste dosud před soudem?«

»Chraň Bůh, nikdy.«

»Opis žaloby jste obdržel?«

»Obdržel.«

»Sedněte si; Jevfimija Ivanovna Bočkovová,« obrátil se předseda k další obžalované.

Ale Simon zůstal státi a zakrýval svým tělem Bočkovovou.

»Kartinkine, sedněte si.«

Kartinkin stál dále.

»Kartinkine, sedněte si.«

Ale Kartinkin stál ještě a sedl si teprve tehdy, když přiběhl pořadatel a s hlavou na stranu skloněnou a očima nepřirozeně rozevřenýma tragicky mu zašeptal: »Sedět, sedět!«

Kartinkin sedl si právě tak rychle, jako dřív vstával, zahalil se do pláště a jal se znovu neslyšně pohybovati tvářemi.

»Vaše jméno?« obrátil se předseda k druhé obžalované, dav povzdechem najevo únavu; nehleděl na ni, nýbrž nahlížel do listiny, jež před ním ležela, aby se o čemsi přesvědčil. Předseda byl tak zběhlý v řízení líčení, že mohl dělali dvě věci současně.

Bočkovové bylo 43 let, stav její — kolomenská měšťanka, zaměstnání — pokojská v témž hotelu Mauritanii. Před soudem ani ve vyšetřování nebyla, opis obžaloby obdržela. Bočkovová pronášela své odpovědi neobyčejně směle s takovou intonací, jako by ke každé z nich chtěla dodati: »Ano — Jevfimija a Bočkovová, opis jsem obdržela, jsem na to hrda a smát se nikomu nedovolím.«

Bočkovová nečekala na vyzvání, aby si sedla, a sedla si, jakmile se otázky skončily.

»Vaše jméno?« — obrátil se předseda k třetí obžalované jaksi zvlášť přívětivě. — »Musíte vstát« — dodal měkce a laskavě, když zpozoroval, že Maslovová sedí.

Maslovová se zvedla rychlým pohybem a s výrazem odhodlanosti, vypjala vysoká ňadra, a neodpovídajíc, hleděla svýma usměvavýma, trochu pošilhávajícíma černýma očima předsedovi přímo do obličeje.

»Jak se jmenujete?«

»Ljubov,«[11] — rychle odvětila.

Něchljudov, nasadiv si skřipec, hleděl zatím na obžalované v tom pořádku, jak byli vyslýcháni.

»Ale, to není možné!« — pomyslil si, nespouštěje z tváře obžalované oči. »Jak to — Ljubov?« — pomyslil si, když uslyšel její odpověď.

Předseda se chtěl ptáti dále, avšak přísedící s brýlemi cosi nevrle zašeptal a přerušiv jej tak.

Předseda pokynul hlavou na znamení souhlasu a obrátil se k obžalované.

»Jak to, Ljubov?« — řekl. — »Jste zapsána jinak.«

Obžalovaná mlčela.

»Ptám se vás, jaké jest vaše pravé jméno?«

»Jak jste pokřtěna?« — ptal se mrzutý přísedící.

»Dříve mi říkali Kateřina.«

»Ale to není možné,« — pravil si v duchu dále Něchljudov, ač již věděl beze vší pochybnosti, že jest to ona dívka schovanka-služka, do níž byl kdysi zamilován, kterou potom v jakémsi nesmyslném omámení svedl a opustil, a na niž si pak nikdy nevzpomenul, jelikož vzpomínka ta byla proň příliš trapná, příliš ho usvědčovala a dokazovala, že on, člověk tak hrdý na svou spořádanost, jednal s tou dívkou přímo podle.

Ano, byla to ona. Viděl nyní zřetelně onen výlučný, tajemný zvláštní znak, kterým se odlišuje člověk od člověka a činí ho osobitým, jedinečným, neopakujícím se. Přes nepřirozenou bledost a plnost tváře, v té její tváři, rtech, poněkud šilhajících očích a především v tom naivním, usměvavém pohledu a výrazu odhodlanosti, jenž se jevil nejen v obličeji, nýbrž v celé její postavě, byla tato osobitost milá, jedinečná osobitost.

»Tak jste to tedy měla říci,« — pravil předseda zase tak zvláště měkce. — »Jak se jmenujete po otci?«

»Já... jsem nemanželská,« — vyhrkla Maslovová.

»Jak vás tedy aspoň jmenovali po kmotrovi?«

»Michajlovna.«

»Čeho se jen mohla dopustit?« — pokračoval ve svých myšlenkách Něchljudov, popadaje stěží dechu.

»Jaké jest vaše rodné jméno, příjmení?«

»Podle matky mne psali Maslovová.«

»Stav?«

»Měšťanka.«

»Víry pravoslavné?«

»Pravoslavné.«

»Zaměstnání? Čím jste byla?«

Maslovová mlčela.

»Čím jste byla?«

»Byla jsem v obchodě,« — řekla.

»V jakém obchodě?« — otázal se přísně přísedící s brýlemi.

»Sám víte, v jakém,« — odpověděla Maslovová s úsměvem; rychle se ohlédla a hned zase upřela pohled přímo na předsedu.

Ve výrazu její tváře bylo cosi neobyčejného a ve významu slov, jež pronesla, v tom rychlém pohledu, jejž při tom vrhla do síně, cosi strašného a bolestného, takže předseda sklopil oči a v síni nastalo na chvíli úplné ticho. Ticho bylo přerušeno smíchem kohosi z obecenstva. Předseda zvedl hlavu a pokračoval v otázkách.

»Před soudem a ve vyšetřování jste nebyla?«

»Nebyla,« — řekla Maslovová tiše, s povzdechem.

»Opis obžaloby jste obdržela?«

»Obdržela.«

»Posaďte se,« — pravil předseda.

Pohybem, jakým si nastrojené ženy upravují vlečku, nadzvedla si obžalovaná vzadu sukni, složila své bílé, nevelké ruce v rukávech vězeňského pláště a sedla si, nespouštějíc očí z předsedy.

Nastalo zjišťování svědků, odeslání jich, rozhodnutí o znalci lékaři a jeho povolání do zasedací síně. Nato vstal tajemník a jal se čísti obžalovací spis. Četl zřetelně a hlasitě, ale tak rychle, že jeho hlas, nesprávně vyslovující zvuky l a r, splýval v jediné nepřetržité, uspávající hučení. Soudcové se opírali loktem brzy o to, brzy o ono opěradlo křesel, brzy o stůl, brzy o lenoch, brzy přimhuřovali oči a brzy je zase otevírali a pošeptávali si.

Jeden z četníků zdržoval po několikráte neodbytně se hlásící zívání.

Z obžalovaných Kartinkin pohyboval neustále čelistmi. Bočkovová seděla docela klidně a přímo, jen tu a tam se podrbala pod šátkem prstem na hlavě.

Maslovová seděla chvílemi nehybně, poslouchala čtoucího a hleděla na něho, chvílemi se otřásala, jako by chtěla něco namítat, červenala se a pak těžce vzdychala, měnila polohu rukou, ohlédla se a znovu upírala zrak na čtoucího.

Něchljudov seděl na vysokém křesle v prvé řadě, jako druhý od kraje, a nesnímaje skřipce, hleděl na Maslovovou; v jeho duši odehrával se složitý a trapný proces.

Poznámky:

[11] V překladu: láska. (Pozn. nakl.)

X. kapitola

Obžaloba zněla: »Dne 17. ledna roku 188* držitel v městě se nalézajícího hotelu Mauritania oznámil policii, že v jeho domě zemřel náhle cestující sibiřský obchodník druhé gildy Feramont Smělkov. Podle dobrozdání lékaře čtvrté čtvrti příčinou smrti Smělkovovy bylo ochrnutí srdce, jež nastalo následkem přílišného požití lihovin, a tělo Smělkovovo bylo třetího dne po smrti pochováno. Avšak čtvrtého dne po smrti Smělkovově vrátil se z Petrohradu jeho krajan a přítel, sibiřský obchodník Timochin: dověděv se o smrti svého přítele Smělkova a o okolnostech, za jakých se to stalo, vyslovil podezření, že Smělkov nezemřel smrtí přirozenou, nýbrž že byl zločinným způsobem otráven a že se zločinci zmocnili peněz a briliantového prstenu, jež Smělkov měl u sebe, jež však v soupisu věcí, které po něm zůstaly, nebyly uvedeny. Následkem toho bylo zavedeno vyšetřování, jež prokázalo: předně, že, jak bylo známo majiteli hotelu Mauritania a příručímu kupce Starikova, s nímž měl Smělkov po příjezdu do města obchodní jednání, Smělkov měl mít u sebe na penězích 3800 rublů, jež si vyzvedl z banky, kdežto v jeho kufru a tobolce, které byly po jeho smrti zapečetěny, nalezeno bylo pouze 312 rublů 16 kopějek. Za druhé: že Smělkov strávil celý den i celou noc před svou smrtí ve společnosti prostitutky Ljubky, jež byla u něho dvakráte v pokoji. Za třetí: že tato prostitutka prodala své zaměstnavatelce briliantový prsten, který náležel Smělkovovi. Za čtvrté: že pokojská Jevfimija Bočkovová uložila druhého dne po smrti obchodníka Smělkova v Obchodní bance na běžný účet 1800 rublů. Za páté: že podle doznání prostitutky Ljubky podomek Simon Kartinkin dal prostitutce Ljubce prášek a radil jí, aby prášek ten nasypala do vína a dala Smělkovovi, což prostitutka Ljubka, jak se sama přiznala, také učinila.

Prostitutka, nazývaná Ljubkou, vyslýchána jako obviněná, doznala, že v čase, kdy obchodník Smělkov byl v nevěstinci, v němž ona, jak se vyjádřila, byla zaměstnána, byla skutečně poslána obchodníkem Smělkovem do pokoje v hotelu Mauritania, aby odtud přivezla obchodníku peníze, a že, otevřevši tam klíčem, jejž jí obchodník byl dal, jeho kufr, vzala z něho 40 rublů, jak jí bylo nařízeno, že však více peněz nevzala, což jí mohou dosvědčiti svědci Simon Kartinkin a Jevfimija Bočkovová, v jichž přítomnosti ona kufr otevírala a zavírala a brala peníze.

Pokud se týče otrávení Smělkova, prostitutka Ljubka se přiznala, že když přijela do pokoje obchodníka Smělkova po třetí, dala mu skutečně na návod Simona Kartinkina vypít v koňaku jakýsi prášek, který považovala za uspávací, a to proto, aby obchodník usnul a co nejdříve ji propustil, peněz však že nevzala, a prsten že jí daroval sám Smělkov, když ji před tím udeřil a ona chtěla od něho odjet.

Vyšetřujícím soudcem vyslechnuti jako obvinění Jevfimija Bočkovová a Simon Kartinkin a doznali toto: Jevfimija Bočkovová vypovídala, že o penězích, jež zmizely, nic neví, ona že do pokoje obchodníkova ani nevkročila a že v něm hospodařila pouze Ljubka. A bylo-li obchodníku něco ukradeno, tedy že se krádeže dopustila asi Ljubka, když přijela s obchodníkovým klíčem pro peníze.«

Když bylo čteno toto místo, Maslovová sebou trhla, otevřela ústa a ohlédla se po Bočkovové.

»Když však byla Jevfimii Bočkovové předložena její potvrzenka z banky na 1800 rublů,« — pokračoval ve čtení tajemník, — »a byla tázána, kde vzala takový obnos, tu doznala, že peníze ty si ušetřila během dvanácti let společně se Simonem, za něhož se hodlala provdati.

Simon Kartinkin, byv vyslýchán jako obviněný, ve své prvé výpovědi se přiznal, že na návod Maslovové, jež přijela s klíčem z nevěstince, zmocnil se společně s Bočkovovou peněz a rozdělil se o ně s Maslovovou a Bočkovovou; přiznal se rovněž, že dal Maslovové prášek k uspání obchodníka: při druhém výslechu popřel, že by měl účast na krádeži peněz a že by byl dal Maslovové prášek, svaloval veškerou vinu na Maslovovou. Pokud se týče peněz, jež Bočkovová uložila v bance, vypovídal stejně jako ona, že peníze ty si společně s ním, Kartinkinem nahospodařila za své 18leté služby v hotelu ze spropitného od hostů a ze svého platu.

Pro vyšetření záležitosti bylo shledáno nevyhnutelným prozkoumat tělo obchodníka Smělkova, a proto bylo nařízeno vykopati Smělkovovu mrtvolu, provésti pitvu, a vyšetřiti jeho vnitřnosti a změny, jaké nastaly v jeho organismu. Pitvání prokázalo, že smrt Smělkovova skutečně nastala otravou.«

Nato následovaly v obžalobě protokoly konfrontací a výslechů svědků. Závěrek obžalovacího spisu zněl:

»Obchodník druhé gildy, Smělkov, vešel při pití a hýření v nevěstinci Kitajevové ve styk s prostitutkou, zvanou Ljubka, a pocítil k ní zvláštní vášeň; dne 17. ledna r. 188* byl v nevěstinci Kitajevové a poslal výše uvedenou prostitutku Ljubku se svým klíčem od kufru do pokoje, který obýval, za tím účelem, aby mu tam vybrala z jeho kufru peníze, 40 rublů, jichž potřeboval k pohošťování. Když přijela do hotelu a vybrala tyto peníze, dohodla se Jekatěrina Maslovová s Bočkovovou a Kartinkinem, že se zmocní všech peněz a drahocenných předmětů, náležejících obchodníku Smělkovovi, a že se o ně rozdělí, a také to vykonali,« — Maslovová opět sebou trhla, ba poskočila a do ruda se začervenala, — »při čemž Maslovová dostala briliantový prsten,« — pokračoval v četbě tajemník, — »a pravděpodobně i nevelkou částku peněz, kterou buď ukryla, nebo utratila, neboť té noci byla Maslovová v stavu nestřízlivém. Aby ukryli stopy zločinu, zločinci se rozhodli, že vlákají kupce Smělkova opět do pokoje v hotelu a otráví jej tam arzenikem, který měl Kartinkin. Za tím účelem vrátila se Maslovová do nevěstince a přemluvila tam obchodníka Smělkova, aby se s ní vrátil do pokoje v hotelu Mauritania. Když se Smělkov vrátil do pokoje, vsypala Maslovová prášek, který byla dostala od Kartinkina, do vína a dala víno to vypíti Smělkovovi, čímž byla způsobena smrt Smělkovova.

Vzhledem ke všemu výše uvedenému na sedláka vsi Borků, Simona Kartinkina, 33letého, měšťanku Jevfimiji Ivanovnu Bočkovovou, 43letou, a měšťanku Jekatěrinu Michajlovnu Maslovovou, 27letou, vznáší se žaloba, že dne 17. ledna 188* ukradli společně peníze obchodníku Smělkovovi v obnosu 2500 rublů a s úmyslem zbaviti jej života a ukrýti stopy svého zločinu, dali vypíti obchodníku Smělkovu jed, který způsobil jeho smrt.

Zločin tento podléhá paragrafu 1455. trestního zákona. Proto a na základě tohoto paragrafu trestního řádu podléhají sedlák Simon Kartinkin, Jevfimija Bočkovová a měšťanka Jekatěrina Maslovová porotě okresního soudu.«

Tím skončil sekretář čtení dlouhého obžalovacího spisu, a uspořádav archy, usedl na své místo a oběma rukama dával si do pořádku své dlouhé vlasy. Všichni si s úlevou oddechli a pociťovali příjemné vědomí, že teď nastane šetření, vše se hned vysvětlí a spravedlivosti bude učiněno zadost. Jediný Něchljudov nezakoušel takového pocitu: byl celý užaslý nad tím, čeho se mohla dopustiti ona Maslovová, kterou znal před deseti lety jako nevinné a roztomilé děvče.

XI. kapitola

Když bylo skončeno čtení obžaloby, poradil se předseda s přísedícími a pak se obrátil ke Kartinkinovi s takovým výrazem, který zřejmě pravil: nyní se jíž dovíme všechno a najisto až do nejmenších podrobností.

»Rolník Simon Kartinkin!« — začal a naklonil se vlevo.

Simon Kartinkin vstal, připažil ruce a nahnul se celým tělem kupředu, aniž přestal pohybovati neslyšně čelistmi.

»Jste obviněn, že jste 17. ledna 188* společně s Jevfimií Bočkovovou a Jekatěrinou Maslovovou ukradl z kufru obchodníka Smělkova jeho peníze a že jste potom přinesl otrušík a přemluvil Jekatěrinu Maslovovu, aby obchodníku Smělkovovi dala s vínem vypíti jedu, což způsobilo smrt Smělkovovu. Přiznáváte se k vině?« — otázal se, a naklonil se vpravo.

»To není možné, jelikož naší věcí bylo sloužit hostům.«

»To potom povíte. Přiznáváte se k vině?«

»Nikterak. Já jen ...«

»Potom to povíte. Přiznáváte se k vině?« — opakoval předseda klidně, ale důrazně.

»To nemohu učiniti, jelikož...«

Soudní pořadatel přiskočil opět k Simonu Kartinkinovi a přerušil jej tragickým šeptem.

S výrazem, jenž říkal, že tato věc jest ukončena, položil předseda loket ruky, v níž držel papír, na druhé místo a obrátil se k Jevfimiji Bočkovové.

»Jevfimije Bočkovová, jste obviněna, že jste 17. ledna roku 188* v hotelu Mauritania společně se Simonem Kartinkinem a Jekatěrinou Maslovovou ukradli obchodníku Smělkovovi z jeho kufru peníze a prsten, a rozdělivše si ukradené věci, abyste ukryli svůj zločin, dali jste obchodníku Smělkovovi vypíti jedu, což způsobilo jeho smrt. Přiznáváte se k vině?«

»Ničím nejsem vinna,« — odpověděla obviněná rychle a důrazně. — »Do pokoje jsem ani nevstoupila... A když tam tato coura vešla, tedy to udělala potom ona.«

»To až potom,« — pravil předseda opět stejně měkce a důrazně. — »Vy se tedy k vině nepřiznáváte?«

»Já jsem peněz nevzala, já jsem nedávala pít, já jsem v pokoji ani nebyla. Kdybych tam byla, vyhodila bych ji.«

»K vině se nepřiznáváte?«

»Nikdy.«

»Velmi dobře.«

»Jekatěrino Maslovová,« — začal předseda, obraceje se k třetí obžalované — »jste obviněna, že přijevši z nevěstince do pokoje hotelu Mauritania s klíčem od kufru obchodníka Smělkova, ukradla jste z kufru peníze a prsten,« — odříkával jako naučenou úlohu, skláněje přitom ucho k přísedícímu soudu vlevo, který upozorňoval, že v soupisu usvědčujících důkazů schází sklenka, — »ukradla jste z kufru peníze a prsten,« — opakoval předseda — »a rozdělivši se potom o věci ukradené a přijevši pak znovu s obchodníkem Smělkovem do hotelu Mauritania, dala jste Smělkovovi vypíti vína s jedem, což způsobilo jeho smrt. Přiznáváte se k vině?«

»Nejsem ničím vinna,« ozvala se rychle, »jak jsem říkala hned na počátku, tak mluvím i nyní: nic jsem nevzala, nevzala a nevzala a prsten mi dal on sám.«

»Necítíte se vinnou z krádeže dvou tisíc šesti set rublů?« — ptal se předseda.

»Pravím, že nevzala jsem nic kromě čtyřiceti rublů.«

»Nu, ale k tomu, že jste obchodníku Smělkovovi dala do vína prášek, se přiznáváte?«

»Přiznávám. Jenže jsem myslila, jak mi řekli, že jest to prášek uspávací. Dala jsem mu jej jen, aby usnul — jiného jsem nemyslila, nechtěla. Jak jsem tu před Bohem, nechtěla jsem,« — řekla.

»Vy se tedy nepřiznáváte ke krádeži peněz a prstenu obchodníka Smělkova?« — pravil předseda. — »Ale že jste mu dala prášek, k tomu se přiznáváte?«

»K tomu se ovšem přiznávám, ale myslila jsem, že jest to prášek uspávací. Dala jsem mu jej jen, aby usnul — jiného jsem nic nemínila a nechtěla.«

»Velmi dobře,« — děl předseda, zřejmě spokojen s dosaženými výsledky. — »Vypravujte tedy, jak to bylo,« — pravil, opřel se o lenoch a položil obě ruce na stůl. — »Vypravujte všechno, jak to bylo. Upřímným přiznáním můžete si polehčiti.«

Maslovová hleděla stále přímo na předsedu a mlčela.

»Povězte, jak to bylo.«

»Jak to bylo?« — začala náhle rychle Maslovová. — »Přijela jsem do hotelu, zavedli mne do pokoje, tam byl on a byl již zase znovu opilý.« — Slovo »on« pronášela se zvláštním výrazem hrůzy, rozevírajíc přitom široce oči. — »Chtěla jsem odjet, ale on mne nepustil.«

Zamlčela se, jako by nenadále ztratila nit vypravování, nebo si vzpomněla na něco jiného.

»Nu, a co potom?«

»Co potom? Potom jsem byla chvíli u něho a jela domů.«

V tom pomocník státního zástupce napolo povstal a opřel se nepřirozeně o jeden loket.

»Přejete si otázku?« — zeptal se předseda a na přisvědčující odpověď pomocníka státního zástupce mu pokynul, že se může tázati.

»Přál bych si položit otázku: znala se obžalovaná se Simonem Kartinkinem již dříve?« — tázal se pomocník státního zástupce, aniž pohlédl na Maslovovu.

A skončiv otázku, stiskl rty a zamračil se.

Předseda opakoval otázku. Maslovová upřela polekaný pohled na pomocníka státního zástupce.

»Se Simonem? Znala,« — odpověděla.

»Nyní bych si přál vědět, v čem záležela známost obžalované s Kartinkinem? Zdali se často spolu stýkali?«

»V čem záležela ta známost? Posílal pro mne k hostům, známost to nebyla,« — odpověděla Maslovová a znepokojeně přebíhala zrakem z pomocníka státního zástupce na předsedu a naopak.

»Přál bych si vědět, proč Kartinkin posílal k hostům výhradně jen Maslovovu a nikoliv jiná děvčata?« tázal se pomocník státního zástupce s lehkým mefistelským chytráckým úsměvem a přimhouřil přitom oči.

»Nevím. Jak bych to mohla vědět?« — odpověděla Maslovová, poděšeně se kolem sebe rozhlédla a na okamžik upřela oči na Něchljudova. — »Posílal, pro koho chtěl.«

»Což mne snad poznala?« — pomyslil si s úžasem Něchljudov a cítil, jak se mu krev žene do tváře; ale Maslovová ho nerozeznala od ostatních, hned se zas obrátila a s výrazem strachu upřela znovu zrak na pomocníka státního zástupce.

»Obžalovaná tedy popírá, že by byla v nějakých blízkých stycích s Kartinkinem? Velmi dobře. Nemám již, nač bych se tázal.«

A pomocník státního zástupce sňal ihned loket z pultu a jal se cosi zapisovati. Ve skutečnosti si nezapisoval nic, nýbrž obtahoval jenom perem písmena svých zápisek; vídal však, že státní zástupci a advokáti tak činívají, po obratné otázce zapisují totiž do své řeči poznámku, jež má zdrtit odpůrce.

Předseda se k obžalované hned neobrátil; ptal se brýlatého přísedícího, souhlasí-li, aby kladeny byly otázky, jež byly již předem připraveny a napsány.

»A co bylo pak?« — vyptával se dále předseda.

»Přijela jsem domů,« — pokračovala Maslovová, a hleděla již směleji jedině na předsedu: — »Odevzdala jsem peníze paní a šla spát. Sotva že jsem usnula, naše služebná, Berta, mne budí: »Vstaň, tvůj kupec znovu přijel.« Nechtěla jsem jít ven, ale madame mi poručila. A tu on,« — slovo »on« vyslovila opět se zřejmým úžasem — »on dával stále pít našim děvčatům, potom chtěl znovu poslat pro víno, ale došly mu veškeré peníze. Paní mu na úvěr nechtěla dát. Tu mne poslal k sobě do pokoje. A řekl, kde jsou peníze a kolik mám vzít. A jela jsem.«

Předseda si mezitím šeptal s přísedícím vlevo a neslyšel, co Maslovová vypravovala, ale aby ukázal, že slyšel všechno, opakoval její poslední slova.

»Jela jste. Nu, a což?« — řekl.

»Přijela jsem a učinila vše, jak on nařídil. Šla jsem do pokoje. Ale nešla jsem do pokoje sama, nýbrž pozvala jsem k tomu i Simona Michajloviče a ji,« — řekla, ukazujíc na Bočkovovou.

»Ona lže, ani mi nenapadlo tam jít...« začala Bočkovová, ale okřikli ji.

»V jejich přítomnosti vzala jsem čtyři desítky,« — pokračovala Maslovová, zamračeně, nedívajíc se na Bočkovovou.

»Nu, a když brala těch čtyřicet rublů, nezpozorovala obžalovaná, kolik těch peněz bylo?« — zeptal se znovu státní zástupce.

Jakmile se k ní státní zástupce obrátil, Maslovová sebou trhla. Nevěděla proč a zač, cítila však, že chce jejímu zlu. — »Nepočítala jsem jich, viděla jsem jen, že tam byly storublovky.«

»Obžalovaná viděla storublovky — nemám více již nic.«

»Nu, a přivezla jste peníze?« — doptával se dále předseda a díval se na hodinky.

»Přivezla.«

»Nu, a potom?« — zeptal se předseda.

»A potom si mne vzal znovu s sebou, pravila Maslovová.

»Nu, a jak jste mu dala ve víně prášek?« — tázal se předseda.

»Jak jsem mu jej dala? Nasypala do vína a dala.«

»Proč jste mu jej dala?«

Neodpověděla, těžce a z hluboka povzdechla.

»On mne stále nechtěl pustit,« — řekla po chvilce mlčení. »Byla jsem od něho celá utýraná. Vyšla jsem na chodbu a povídám Simonu Michajlovičovi: ›Kdyby mne už pustil, jsem unavená.‹ A Simon Michajlovič praví: ›Máme ho již také dost. Chceme mu dát uspávacích prášků; usne a můžeš si jet.‹ Povídám: ›dobře‹; myslela jsem, že ten prášek je neškodný. Dal mi papírek. Šla jsem, a on ležel za přepážkou a hned si poručil koňaku. Vzala jsem ze stolu láhev fin champagne, nalila do dvou sklenic — sobě a jemu, do jeho sklenky jsem nasypala prášek a podala mu ji. Což bych mu ji byla dala, kdybych byla věděla?«

»Nu, a jak se u vás ocitl prsten?« — ptal se předseda.

»Prsten mi daroval sám.«

»A kdy vám jej podaroval?«

»Když jsme spolu přijeli do hotelu, chtěla jsem odejít, a tu on mne udeřil přes hlavu a zlomil mi hřeben. Rozzlobila jsem se a chtěla jsem odjet. Sňal z prstu prsten a daroval mi jej, abych neodjížděla,« vypravovala.

V tom se pomocník státního zástupce zdvihl znovu a stále týmž strojeně naivním pohledem žádal, aby mu bylo dovoleno učinit ještě několik otázek; když dostal svolení, sklonil hlavu nad vyšívaný límec a zeptal se:

»Přál bych si vědět, jak dlouho byla obžalovaná v pokoji obchodníka Smělkova.«

Maslovovou přepadl znovu strach; přebíhajíc nepokojně očima z pomocníka státního zástupce na předsedu, začala kvapně mluvit:

»Nepamatuji se, jak dlouho to bylo.«

»Nu, a nepřipomíná si obžalovaná, zašla-li někam v hotelu, když vyšla od obchodníka Smělkova?«

Maslovová přemýšlela.

»Zašla jsem do sousedního neobsazeného pokoje,« řekla.

»Proč jste tam zašla?« — ptal se pomocník státního zástupce, dav se strhnouti, takže se obracel přímo k ní.

»Zašla jsem tam, abych si upravila šaty a čekala na drožku.«

»A byl tam Kartinkin s obžalovanou, nebo nebyl?«

»Zašel tam také.«

»Proč tam zašel?«

»Po obchodníku zbylo fin champagne; vypili jsme jej spolu.«

»Aha, vypili spolu. Velmi dobře.«

»A mluvili jste něco spolu se Simonem? A o čem?«

Maslovová se náhle zamračila, zarděla se do nachova a rychle odpověděla:

»O čem jsem mluvila? Nic jsem nemluvila. Řekla jsem všechno, co bylo. A víc nic nevím. Dělejte si se mnou, co chcete. Nejsem vinna, a dost.

»Nemám již nic,« řekl předsedovi státní zástupce, nadzvedl nepřirozeně ramena a jal se rychle zapisovati do textu své řeči přiznání samé obžalované, že zašla se Simonem do neobsazeného pokoje.

Nastala pomlčka.

»Nemáte již nic, co byste nám řekla?«

»Řekla jsem všechno,« odpověděla s povzdechem Maslovová a sedla si.

Hned nato zapsal předseda cosi do spisů a vyslechnuv sdělení jež mu pošeptal přísedící z levé strany, oznámil desetiminutovou přestávku v líčení, pak rychle vstal a vyšel ze síně. Jednání mezi předsedou a přísedících z levé strany, vysokým vousáčem, s dobrýma velkýma očima týkal se toho, že onen přísedící pocítil lehkou nevolnost od žaludku a chtěl proto provésti na sobě masáž a vzíti kapky. Oznámil to předsedovi, a na jeho žádost byla učiněna ona přestávka.

Za soudci zvedli se hned také porotci, advokáti a svědci a s příjemným pocitem vědomí, že již vykonali část důležitého díla, začali přecházeti sem a tam.

Něchljudov vešel do pokoje pro porotce a sedl si tam u okna.

XII. kapitola

Ano, byla to Katuše.

Něchljudovův poměr ke Katuši byl takovýto: Po prvé uviděl Něchljudov Katuši, když byl třetí rok na univerzitě, a pracuje o svém pojednání o vlastnictví půdy, trávil léto u svých tetiček. Obyčejně býval v létě s matkou a sestrou na matčině velkém statku u Moskvy. Ale toho roku se sestra provdala a matka jela do ciziny do lázní. Něchljudov však musil napsati své pojednání a rozhodl se proto, že stráví léto u tetiček. U nich na zapadlém venkově bylo ticho, nic tam nerozptylovalo; tetičky milovaly něžně svého synovce a dědice, a on měl rád jejich staromódnost a prostý život.

Něchljudov prožíval toho léta onen stav nadšení, kdy si jinoch uvědomuje po prvé sám ze sebe, bez cizího upozorňování, veškerou krásu a vážnost života a celý význam práce, která mu je v něm určena; vidí možnost nekonečného zdokonalování sebe sama i celého světa a oddá se tomu zdokonalování nejen s nadějí, ale s plným přesvědčením, že oné dokonalosti, jak si ji představuje, také dosáhne. Toho roku, když byl ještě na univerzitě, přečetl si Spencerovu »Sociální statistiku«, a Spencerovy úvahy o vlastnictví půdy učinily na něho silný dojem, a to zejména proto, že byl sám synem velkostatkářčiným. Jeho otec nebyl bohat, matka však dostala věnem na deset tisíc děsjatin půdy. Něchljudov tehdy po prvé pochopil, jakou krutou nespravedlivostí jest soukromé vlastnictví půdy, a jelikož náležel mezi lidi, jímž oběť, přinesená ve jménu mravních požadavků, skýtá nejvyšší duševní rozkoš, rozhodl se, že nevyužije svého vlastnického práva na půdu, a půdu, jíž se mu dostalo dědictvím po otci, rozdal tehdy sedlákům. Na toto téma psal také své pojednání.

Jeho život toho léta u tetiček plynul takto: Vstával velmi časně, někdy již ve tři hodiny, a chodíval se před východem slunce koupat do řeky pod kopcem, mnohdy ještě za ranní mlhy, a vracíval se, když na trávě a květech ležela ještě rosa. Někdy, když ráno vypil kávu, zasedl ke své práci nebo k četbě pramenů, velmi často však, místo aby četl a psal, odcházíval znovu z domu a potuloval se po polích a lesích. Před obědem zdříml si někde v zahradě a při obědě pak rozveseloval a rozesmával tetičky svým veselím; pak se projížděl na koni nebo se vozil po loďce a večer znovu čítal nebo sedával s tetičkami a vykládal s nimi karty. V noci zejména svítil-li měsíc nemohl často usnouti jenom proto, že pociťoval příliš velkou a bouřlivou radost ze života a místo aby spal, chodíval často až do svítání po zahradě se svými sny a myšlenkami.

Prožil tak šťastně a spokojeně prvý měsíc svého pobytu u tetiček; polo-služky, polo-schovanky, černooké, rychlonohé Katuše, si nikterak nevšímal.

Něchljudov byl vychován pod ochrannými křídly své matky a byl tehdy ve svých 19ti letech úplně nevinným jinochem. Snil o ženě jen jako o své ženě. Každá žena, která se podle jeho názorů nemohla státi jeho ženou, byla proň nikoliv ženou, nýbrž člověkem.

Stalo se však, že toho léta v den nanebevstoupení Páně přijela k tetičkám jejich sousedka s dětmi, dvěma slečnami, gymnazistou a mladým umělcem ze selského rodu, který u nich dlel na návštěvě.

Po čaji zahráli si na posečeném již paloučku před domem na honěnou. Přibrali do hry také Katuši. Po několika proměnách měl Něchljudov běžet s Katuší. Něchljudovovi byl pohled na Katuši vždy příjemný, ale nikdy mu ani nenapadlo, že by mezi ním a jí mohl nastati nějaký zvláštní poměr.

»Nu, těchhle člověk nechytne, ať dělá co dělá,« řekl veselý umělec, jenž právě honil a běhal velmi rychle na svých krátkých a křivých, ale silných selských nohách. »Leda, že by klopýtli.«

»Ba nechytnete!«

»Jedna, dvě, tři!«

Třikrát zatleskali. Katuše, zdržujíc stěží smích, vyměnila rychle místo s Něchljudovem, stiskla svou pevnou, drsnou, malou ručkou jeho velkou ruku a rozběhla se vlevo, šustíc při tom naškrobenou sukní.

Něchljudov běžel rychle, neboť se nechtěl poddat umělci; utíkal, seč mu síly stačily. Když se ohlédl, viděl, jak umělec pronásleduje Katuši a jak ona, metelíc hbitě pružnýma mladýma nohama, nechce se dáti chytit a vzdaluje se vlevo. Vpředu byla houština bezových keřů, kam nikdo neutíkal, ale Katuše se ohlédla na Něchljudova a pokynula mu, aby se sběhli za houštinou. On jí porozuměl a pádil za keře. Avšak tu za keři byl příkop, zarostlý kopřivami, o němž on nevěděl; zakopl, padl do něho, popálil si ruce o kopřivy a smočil si je napadlou již večerní rosou; ihned však vstal, zasmál se sobě samému a vyběhl na nezarostlé místo.

Katuše, záříc úsměvem a očima jak trnky černýma, letěla mu v ústrety. Setkali se a uchopili se za ruce.

»Požahal jste se, viďte?« oslovila ho, upravujíc si volnou rukou spadlý vrkoč; těžce oddychovala, usmívala se a hleděla zdola nahoru přímo na něho.

»Nevěděl jsem, že tu jest příkop,« odvětil rovněž s úsměvem, aniž pustil její ruku.

Přitulila se k němu, a on, aniž by sám věděl, jak se to stalo, přiblížil se k ní tváří; necouvla a tu, stisknuv jí silněji ruku, políbil ji na rty.

»Tu máš!« vyhrkla Katuše, a vytrhnuvši mu ruku rychlým pohybem, odběhla od něho.

Přiběhla k šeříkovému keři, utrhla z něho dvě větévky květů, jimiž byl již osypán, švihala se jimi do rozpálené tváře, a ohlížejíc se na něho, mávala rychle před sebou rukama; pak se rychle vracela k hrajícím.

Od té doby změnily se styky mezi Něchljudovem a Katuší a nastal mezi nimi onen zvláštní poměr, jaký bývá mezi nevinným mladým mužem a stejně nevinnou dívkou, kteří jsou k sobě navzájem puzeni.

Jakmile Katuše vstupovala do pokoje, nebo sotva spatřil Něchljudov jen z daleka její bílou zástěrku, vždy jako by mu vycházelo slunce, vše se stávalo zajímavějším, veselejším, významnějším, život stával se radostnějším. Totéž pociťovala i ona. Avšak nejen přítomnost a blízkost Katušina působila takto na Něchljudova; působilo naň již pouhé vědomí, že jest na světě Katuše, a na ni zase, že je Něchljudov. Dostal-li Něchljudov nepříjemný list od matky, nebo nedařila-li se mu práce, nebo pociťoval-li jinošskou tesknotu, jež vzniká beze vší příčiny, tu stačilo, aby si vzpomněl, že tu jest Katuše a že ji uvidí, a vše se rozplynulo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzkříšení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.