Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita v Liberci)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D. (FF ZČU, Katedra historických věd)

Copyright © Jiří Kovařík, 2009, 2020

Cover © Karel Kárász, 2009, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009, 2020

ISBN 978-80-7557-232-5 (print)

ISBN 978-80-7557-813-6 (ePub)

ISBN 978-80-7557-814-3 (pdf)

ISBN 978-80-7557-815-0 (mobi)

Onoho roku 1809 šlo o neúplné vítězství. Třebaže pro Napoleona dopadl každý významný střet příznivě, poprvé svého protivníka nerozdrtil.

Thierry Lentz: Nouvelle histoire du Premier Empire

Dny Esslingu a Wagramu zkosily výkvět francouzské armády, což byla nenapravitelná ztráta pro dobyvatele, který měl zanedlouho bojovat proti všem monarchům Evropy.

Mémoires de Masséna

Věnováno památce všech, kteří se před dvěma sty lety u Aspern/Esslingu a Wagramu střetli

Upozornění autora

Laskavý čtenář nechť mi odpustí prohřešky, jichž se z úcty k němu dopouštím. Nemínil jsem opisovat sám sebe a stvořit stručnější výtah ze své před pár lety vydané knihy 1809: Orel proti orlu. Chtěl jsem popsat bitvu u Aspern a Esslingu, první Napoleonovu porážku, i následující bitvu u Wagramu, která toto selhání alespoň zčásti odčinila. Proto zde jsou předchozí fáze války roku 1809 shrnuty jen velice rámcově a vlastní děj začíná až ve chvíli, kdy Napoleon stanul ve Vídni, tedy takřka v předvečer první z oněch bitev. Koho zajímá podrobněji, co předcházelo či se odehrávalo okolo, nechť laskavě sáhne po výše uvedené knize nebo po druhém svazku mých Napoleonových tažení. I tak je ovšem obtížné psát na stejné téma jinou věc a nejde jen o formu. Hledal jsem nosnou linii a našel ji v pamětech plukovníka Lejeuna, který obě bitvy zažil a barvitě popsal. Přiznávám, že mě při výběru ovlivnil skvělý román Patrika Rambauda La Bataille (česky přeložený pod stejným názvem, tedy Bitva), který má tohoto důstojníka Napoleonova generálního štábu a malíře jako prvoplánovou postavu příběhu bitvy u Aspern a Esslingu. Podobně jako Rambaud jsem pak stavěl na scénu další skutečné postavy, ty však budou mluvit i jednat jen skrze řádky, které skutečně napsaly. Boji a dny, kdy se nebojovalo, nás tak mohou provázet ti, kteří vše prožili: maršál Masséna, chef de bataillon (a pozdější generál) Pelet, Lannesův i Massénův pobočník Marbot, divizní generál Boudet, jezdecký důstojník (a císařovnin synovec) Tascher de la Pagerie, šéfchirurg císařské gardy Larrey, vrchní lékárník Velké armády Cadet de Gassicourt, generálové Macdonald i Marmont (povýšení na konci tažení na maršály), jakož i pár vojáků nebo důstojníků méně slavných či významných z francouzské i rakouské strany. Narozdíl od Rambaudovy La Bataille nepůjde o román. Vše, co zde najdete, se skutečně stalo…

Obsah

Upozornění autora

Prolog

Třicet vítězných dní

I. SOUPEŘI

Tři rakousko-francouzské války

Válku chce vláda, armáda i lid!

Boj o spojence

Napoleonův protivník: arcivévoda Karel Rakouský

Rakouská armáda aneb voják musí být ušlechtilým člověkem

Nejen bílé sukno

Šavlička broušená na dvě strany

Děla a vuřtové vozy

Gott erhalte Franz der Kaiser aneb zeměbrana a dobrovolníci

Rakouský protivník: Napoleon I., císař Francouzů

Grande Armée aneb vyhrát válku nohama

Dunění kopyt a hřmění děl

Válka!

II. MOST PŘES DUNAJ

Honicí pes a zajíc

Šarvátka na ostrově Schwarze Lacken

Rizika přechodu přes Dunaj

Tři maršálové v čele: Masséna, Lannes a Bessières

Co čeká za řekou?

III. ASPERN A ESSLING, SVATODUŠNÍ NEDĚLE

Kde je arcivévoda?

Krajina před bitvou

Peklo se otevírá

Kyrysnický střet a Marulazův útok

Hřbitov mrtvých, umírajících i živých

Promarněná šance u Esslingu

Zbytečná smrt generála d’Espagne

IV. ASPERN A ESSLING, ČERNÉ PONDĚLÍ

Massénův útok za rozbřesku

Čas bít se pro vítězství

Průlom, který se nezdařil

Protržený most

Protiútok císařské gardy

Kule pro vévodu z Montebella

Císař odplouvá…

V. WAGRAM, DEN PRVNÍ

Čekání na novou bitvu

Drôle de guerre v létě 1809

Blížící se bouře

Den „D“, noc ze 4. července

Úder do prázdna

Panika na potoce Russbach

Podniknout útok s úsvitem!

VI. WAGRAM, DEN DRUHÝ

Předčasný úder podmaršálka Rosenberga

Vina a trest maršála Bernadotta

Protiútok z kočáru

Klenau versus Boudet aneb průlom u Dunaje

Massénův boční pochod

Úder vévody z Auerstädtu

Valící se Macdonald

Zemřít jako husar!

Bilance aneb neúplné vítězství

Dost bylo prolité krve!

Epilog aneb co se s nimi stalo?

PŘÍLOHY

1. Ordre de bataille bitvy u Aspern a Esslingu

2. Ordre de bataille bitvy u Wagramu 5.–6. VII. 18

Chronologie hlavních událostí dunajského tažení roku 1809

Bibliografie

Prolog

Třicet vítězných dní

„Jen třicet dní uplynulo od chvíle, kdy císař, pobývající v Paříži plné slavností, opustil své hlavní město, letěl rychlostí orla, postavil se do čela svých armád, přemohl a rozprášil tři sta tisíc nepřátel a zmocnil se hlavního města jeho dědičných zemí, které leželo na čtyři sta francouzských mil od Paříže.“

Tato slova napsal do svých memoárů Louis-François Lejeune, příslušník hlavního štábu Napoleonovy armády a v té době už i proslulý malíř bitevních výjevů.

Jedna francouzská míle měřila něco přes čtyři kilometry.

Napoleon I., od roku 1804 císař Francouzů, opustil Paříž 14. dubna 1809 ve čtyři ráno.

Do Vídně vstoupily jeho jednotky už 13. května 1809.

„Začínala teprve druhá čtvrtina onoho podivuhodného roku 1809, v němž už stačilo dojít k podmanění Španělska, dobytí Madridu, ke zničení anglické armády ve Španělsku, k dobytí Zaragozy a k sérii slavných událostí, které se během měsíce odehrály způsobem takřka bájným,“ pokračoval Lejeune.

Plukovník Lejeune (autoportrét)

Pokud šlo o fakta, neměl tak docela pravdu. Obsazování Španělska zahájila Napoleonova vojska už roku 1808, Madrid dobyla po těžkém boji až 4. prosince a zemi, v níž se rozhořívalo protifrancouzské povstání, si zdaleka nepodmanila. Císař sám pak vedl pronásledování britského expedičního sboru generála Moora, toto bleskové tažení ale nedokončil. Ve městě Astorga jej 1. ledna 1809 zastihly alarmující depeše, které říkaly, že se na opačné straně, ve středu Evropy, kvapem schyluje k jiné válce, tentokrát s rakouským císařem Františkem I. Z tohoto pohledu začínal rok 1809 nevesele a Napoleon se rozhodl, že pronásledování Angličanů přenechá maršálu Soultovi. Sám vsedl na koně, 6. ledna už dojel do Valladolidu, přesedl do kočáru, 16. ledna zastavil na španělsko-francouzské hranici a 24. ledna vjel do Paříže.

Válka s habsburskou monarchií byla skutečně na spadnutí a Napoleon se jí neobával. Císaře Františka porazil už třikrát, v letech 1797, 1800 i 1805, a poslední válku s ním zakončil v triumfální záři slavkovského slunce. Připravoval se a čekal, neboť roli agresora hodlal ponechat protivníkovi.

Pokud šlo o další slavná vítězství, tam už se plukovník Lejeune s rokem 1809 nemýlil. Dne 19. ledna porazil Soult Brity u La Coruñi v bitvě, ve které jeho protivník Moore padl. Angličané mohli mluvit o štěstí, že je na poslední chvíli odvezlo britské loďstvo… Dne 23. února se vzdala Zaragoza, kde vzplanula protifrancouzská vzpoura nejzuřivěji. Dne 29. března dobyl maršál Soult portugalské Oporto a vypadalo to, že záhy na Pyrenejském poloostrově nezůstane nic, co by mohlo císařským orlům vzdorovat. Napoleon mohl upřít zrak přes německé země k dědičným zemím habsburským a čekat. Na středním Dunaji a jeho přítocích, od Řezna po Augšpurk či Mnichov, měl dost sil, aby jakýkoliv rakouský útok zastavil a přešel do protiofenzivy.

Dne 14. dubna válka konečně začala a rakouská armáda pod velením arcivévody Karla, bratra rakouského císaře, zahájila pochod do Bavorska. Vrhla se na území tohoto francouzského spojence ze dvou směrů, od východu z Rakous na Landshut a Ingolstadt, i z jihozápadních Čech na Řezno. Zpočátku postupovala nadějně, obsadila Landshut, Mnichov a posléze i Řezno, přičemž způsobila maršálu Berthierovi, který zatím Napoleona zastupoval, hodně horkých chvil. Po třech dnech války, 17. dubna, však převzal císař Francouzů velení osobně a od té chvíle se začala karta obracet. I stručný výčet vyhlíží impozantně!

Napoleonův postup během dunajského tažení

Maršál Davout, ustupující velmi riskantním bočním pochodem od Řezna, porazil 19. dubna Rakušany u Teugn-Hausenu a spojil se s jádrem Napoleonovy tzv. Velké německé armády. O den později, 20. dubna, odrazil maršál Lefebvre s francouzskými a bavorskými jednotkami protivníka v bojích v prostoru Abensbergu. Dne 21. dubna následovala bitva o Landshut, po níž překročili Francouzi řeku Isar. Toto vítězství rozdělilo armádu arcivévody Karla na dvě části a Napoleon se vrhl za tou silnější, jež ustupovala k Řeznu. Dvoudenní bitva u Eggmühlu skončila porážkou rakouského zadního voje a arcivévoda Karel měl co dělat, aby ustoupil do Řezna. Tam přešel, nikoliv bez problémů, z pravého břehu Dunaje na levý a dal se na ústup do Čech.

Teugn-Hausen, Abensberg, Landshut, Eggmühl, Řezno, to bylo pět velkých Napoleonových vítězství, která v několika málo dnech skoncovala s rakouskou ofenzivou.

Napoleon svého protivníka do Čech nepronásledoval, vydal se za druhou částí rakouských sil, za armádním uskupením podmaršálka Hillera. Jeho Grande Armée d’Allemagne vyrazila po proudu pravého břehu Dunaje podobnou cestou jako roku 1805. Dne 3. května dostihla Hillera u Ebelsbergu a porazila jej, i když mu už nestihla zabránit, aby přešel na opačný dunajský břeh.

Dne 13. května vjel Napoleon už podruhé v životě do císařské Vídně, která pár hodin předtím kapitulovala. Poprvé to bylo na podzim roku 1805, při tažení, zakončeném bitvou u Slavkova, a Francouzi i jejich spojenci bezpochyby očekávali, že i nyní skončí válka triumfem.

„Dejme tomu velkému muži, co mu patří. Náhody a štěstí nehrály při jeho zázračných úspěších roli. Jeho bojovné srdce, génius, moudrost, pečlivá a neutuchající předvídavost vše přichystala, zkombinovala, jeho zápal všechny poháněl, a jestliže si dokázal vynutit poslušnost, věděl i, kterak dosáhnout, aby byl milován. Ve svých vzbuzoval důvěru i oddanost a jim nepřipadalo nic nemožné, když měli bojovat pro něho a podle jeho pokynů. Náš malý kaprál, říkali si, to přikázal, proto musím uspět. Takový pocit důvěry se vryl do srdcí všech vojáků a oni rozmarně, s důvěrou v jeho slova, opakovali, že slovo nemožné nemá v jeho slovníku místo,“ tvrdil plukovník Lejeune.

Bezpochyby nelhal, císař navíc vyhlížel v šedém redingotu, přetaženém přes poměrně strohou uniformu plukovníka gardových jízdních myslivců, a s prostým dvourohým kloboukem z bobří kůže spíše jako válečný veterán, navíc dokázal s vojáky promluvit jejich jazykem. Krom toho jej dosud nikdo neporazil, i když bitev svedl jako generál Bonaparte i císař Napoleon bezpočet.

Jak ale budou tito muži, armáda a celá Evropa reagovat, až k té porážce dojde?

Zatím se před Vídní schylovalo k další velké bitvě. Napoleonova armáda stála na pravém břehu Dunaje, kde leželo i sídelní město. Na opačné straně mohutného veletoku se rozkládala nížina zvaná Marchfeld, česky Moravské pole. Tam pochodoval přes Čechy a Moravu až od Řezna arcivévoda Karel, k němuž se od Ebelsbergu stáhl i podmaršálek Hiller. V prostoru Moravského pole, poblíž levého dunajského břehu a proti Vídni, se mělo toto mohutné vojsko co nevidět seskupit.

Císař Francouzů se rozhodl, že půjde za ním. Vody Dunaje ho nemohly zastavit, nesvedly to ani roku 1805.

„Nic nemohlo císaře odradit od plánu na překročení Dunaje, na to, aby šel arcivévodu Karla porazit a dobyl mír ještě dřív, než Prusko a Rusko, před nimiž se musel mít na pozoru, spojí svoji věc s věcí Rakouska,“ dodal Lejeune, který tak naznačil nebezpečí, plynoucí z možnosti, že se zrodí nová protifrancouzská koalice.

Napoleon byl přesvědčen, že za Dunajem leží nový Slavkov.

Jenže čekala tam na něho jeho první porážka.

I. SOUPEŘI

Tři rakousko-francouzské války

Proč vlastně k válce s habsburskou monarchií roku 1809 došlo? Zodpovědět otázku je jednoduché i složité zároveň a rozhodně nevystačíme s laciným tvrzením, že příčinou byla jen francouzská (či Napoleonova) rozpínavost. Důvodu se objevovalo mnohem víc.

Habsburkové patřili k tradičním, vedle Velké Británie nejvytrvalejším nepřátelům Francie a síly s ní měřili bezpočtukrát. Poslední kola zápasu trvala s malými přestávkami od 20. dubna 1792, kdy revoluční Zákonodárné shromáždění vypovědělo válku rakouskému arcivévodovi, českému a uherskému králi Františkovi (neboť císařem Svaté říše římské národa německého byl tento panovník korunován až o něco později, 14. června). Vzato z právního hlediska vyvolali Francouzi ozbrojený konflikt, který v následujícím roce přerostl v tzv. první protifrancouzskou koaliční válku. Z jiného hlediska ale nutno dodat, že francouzským protivníkům šlo o potlačení revoluce i obnovu království francouzských Bourbonů a rozpory hnali na ostří nože. Pokud bychom chtěli z válkychtivosti obviňovat Bonaparta, byl tehdy jen nižším dělostřeleckým důstojníkem…

První koaliční válka skončila 10. října 1797 mírem v Campo Formiu a německý císař František II. jím přišel (pokud šlo o největší územní ztráty) o Lombardii i Rakouské Nizozemí, zato však dostal většinu držav bývalé Benátské republiky včetně území Istrie a Dalmácie. Podotkněme, že mírovou smlouvu uzavřel jménem Francouzské republiky (a proti vůli pařížské vlády) generál Napoleon Bonaparte. Mír ovšem vydržel pouhý rok a půl.

Další válka se rozhořela počínaje 12. březnem 1799 a Habsburkovi Františkovi ji vyhlásilo Direktorium, tedy opět francouzská vláda. Jednalo se ovšem o reakci na vznik tzv. druhé protifrancouzské koalice, která se formovala od konce léta 1798, a přímou záminku představovalo to, že Vídeň povolila ruské armádě průchod přes dědičné rakouské země směrem k francouzským zájmovým územím. Bonaparte s tím neměl nic společného, válčil tou dobou v Egyptě. Pokud šlo o Františka II., šel do války ve zjevné touze získat zpět italskou Lombardii.

Druhá koaliční válka skončila pro Habsburky 9. února 1801 mírovou smlouvou v Lunéville. To už byl Napoleon Bonaparte v důsledku převratu 18. brumairu s titulem Prvního konzula hlavou Francie a mírové podmínky nediktoval o mnoho tvrdší než roku 1797 v Campo Formiu. Obě smlouvy se vlastně dost podobaly.

Napoleon I., císař Francouzů (Meissonier)

Třetí koaliční válce opět předcházel vznik 3. protifrancouzské koalice a Habsburky do ní tentokrát vskutku zahnaly obavy z růstu francouzského vlivu. Dne 18. května 1804 přijal konzul Napoleon Bonaparte titul císaře Francouzů a 26. května 1805 se nechal korunovat italským králem. Františka II. to popudilo a polekalo tím spíše, že ve Svaté říši římské francouzský vliv od roku 1803 výrazně sílil. Na vyhlášení císařství ve Francii reagoval ostatně tím, že dosavadní rakouské arcivévodství povýšil na císařství a sebe jako Františka I. na rakouského císaře.

Střední Evropa v roce 1809

Válku vyhlásil tentokrát jako první císař František. Stalo se tak 24. srpna 1805 a 8. září vstoupila rakouská vojska na území Bavorska, což byl nově francouzský spojenec. Teprve 29. září přešla Napoleonova armáda Rýn a vyrazila Rakušanům přes Německo vstříc. Toto válečné soupeření skončilo po vojenské stránce 2. prosince 1805 Napoleonovým vítězstvím u Slavkova a diplomaticky se uzavřelo rakousko-francouzským mírem, podepsaným 26. prosince v Prešpurku (dnešní Bratislavě).

Otázka, kdo tedy vyvolával všechny tyto války, zní sporně a nejednoznačně. Měli-li bychom někoho označit u všech tří konfliktů na přelomu 18. a 19. století za válečného štváče, byl by to nepochybně Londýn; jeho diplomaté a britská subsidia totiž stály u zrodu všech protifrancouzských koalic.

Prešpurský mír z roku 1805 se ovšem od míru z Campo Formia i Lunéville diametrálně lišil a Napoleon I. tentokrát svého protivníka Františka důkladně ztrestal. Rakouské císařství vyšlo z války nesmírně poníženo. Vojensky selhalo, změnilo se v druhořadou, hospodářsky zcela vyčerpanou a válečnou kontribucí zatíženou mocnost. Ztratilo na tři miliony poddaných, územně přišlo o državy v Dalmácii, severovýchodní Itálii, Tyrolsku a Vorarlbersku, politicky i hospodářsky ztratilo vliv na německé země. Svatá říše římská národa německého pod rakouskou patronací přestala existovat, František Habsburský se vzdal 6. srpna 1806 titulu římskoněmeckého císaře a prohlásil ji za rozpuštěnou. Její místo totiž už od 12. července téhož roku zaujímala Rýnská konfederace, stvořená ze šestnácti německých států Napoleonem I., který se prohlásil za jejího protektora.

V roce 1809 tedy mělo rakouské císařství k touze po odplatě spoustu důvodů. Stačilo jen, aby se k moci dostali ti, kteří věřili, že nastala příznivá situace, ve které může rakouské císařství vést s Napoleonem vítěznou válku.

Válku chce vláda, armáda i lid!

V průběhu roku 1808 získalo na vídeňském dvoře i v klíčových orgánech, na ministerstvu zahraničí a ve Dvorské válečné radě, rozhodující vliv politické křídlo, které bychom mohli eufemisticky (byť ne zcela přesně) označit za válečné jestřáby.

Mluvčím osob, které chtěly válku, byl pětačtyřicetiletý Johann Philipp Karl, hrabě von Stadion-Warthausen, od prosince 1805 státní ministr, stojící v čele zahraniční politiky. Poukazoval na hroutící se měnu, inflaci, prázdnou pokladnu a rostoucí protifrancouzské nálady, přičemž s oblibou opakoval svůj bonmot:

„Jestliže Napoleon s válkou nepočítá, musíme s ní zásadně počítat my.“

Kontext věty sice říkal, že Napoleon po válce s Rakouskem nedychtí a nechystá se k ní, toho si však povšimli jen někteří.

Stadionova pozice byla o to silnější, že se opírala o názor jednadvacetileté rakouské císařovny Marie Ludoviky Beatrix, rozené von Modena, třetí choti čtyřicetiletého Františka I. Těžko se jí divit, byla dcerou rakouského arcivévody Ferdinanda Karla, generálního guvernéra Lombardie, kterého odtud vyhnal roku 1796 právě Napoleon Bonaparte! Podobný osud potkal i její matku Marii Beatrici, rozenou d’Este, dceru modenského vévody Ercole III., kterému Bonaparte proměnil jeho vévodství nejprve v Cispadanskou, a posléze v Cisalpinskou republiku!

František I. se dal hrabětem Stadionem i svou chotí přesvědčit o to snadněji, že i on cítil k samozvanci i svému několikanásobnému přemožiteli Napoleonovi odpor. Navíc mu nahánělo husí kůži, jak svévolně ten Buonaparte (tak mu po straně říkal) nakládá se starobylými trůny a vytváří nové. Roku 1806 dal císař Francouzů neapolskou korunu svému staršímu bratru Josefovi, z Louise Bonaparta, dalšího Napoleonova bratra, se stal roku 1806 holandský král a z Jerôma Bonaparta o rok později panovník uměle vytvořeného vestfálského království.

Hrabě Stadion uměl obav svého panovníka využít a v memorandu z dubna 1808 zdůraznil:

„Vaše Veličenstvo rozpoznalo s vytříbeným citem na příkladu Španělska zřetelná znamení osudu, hrozícího každému dvoru a každému panovnickému domu, který neučiní v patřičném čase potřebná protiopatření. Hrozící nebezpečí se v závislosti na nich buď zvětší, zmizí, nebo alespoň vzniknou podmínky pro možný odpor. Současná zkáza Španělska je výstrahou Prozřetelnosti…“

O měsíc později přišly do Vídně zprávy o tom, že se španělský král Karel i následník trůnu Ferdinand Asturský vzdali koruny ve prospěch Bonapartů. Místo španělských Bourbonů usedl na prastarý trůn v Madridu Napoleonův nejstarší bratr Josef; jeho neapolské království dostal maršál Joachim Murat, Napoleonův švagr, který se začal titulovat jako Joachim I.

Nebyly podobné události pro Habsburky pobuřující a zároveň i varující?

Císař František si to myslel a nařídil urychleně vypracovat patřičné zákony o obraně země. V květnu a v červenci 1808 pak vyšly císařské patenty nařizující vytvoření zeměbraneckých jednotek, landwehru.

Rakouský císař František I.

V průběhu roku 1808 začali příznivci války s Francií zpracovávat veřejné mínění a hrát na vlasteneckou strunu. Hrabětem Stadionem na jaře založené Vlastenecké listy pro rakouské císařství a letáky, vydávané v neobvykle vysokých nákladech, vyjadřovaly pobouření nad francouzskou okupací Španělska, přičemž kladly rovnítko mezi odporem Španělů a rodícími se nacionálními myšlenkami v německých zemích i v Tyrolsku, které Napoleon odtrhl roku 1805 od Rakouska a přičlenil k Bavorsku. Tato propaganda měla úspěch a nadšením pro válku vzplanuly Vídeň, Salcburk či Linec. Vytváření studentských freikorpsů, jednotek Legie arcivévody Karla či vstup dobrovolníků do praporů landwehru z Čech i Moravy ukazovalo, že se podobná euforie zmocnila i společnosti v českých zemích. Posun v celkové atmosféře nejlépe vystihl francouzský chargé d´affaires Dodun, když z Vídně hlásil:

„V roce 1805 chtěla válku vláda, nikoliv armáda a lid. V roce 1809 ji chce vláda, armáda i lid!“

Rakouské císařství zbrojilo od roku 1808 tak intenzivně, až to bralo dech a ruinovalo ekonomiku. V únoru 1809 mělo ve zbrani 300 000 mužů a císař František poněkud zaraženě prohlásil:

„Armáda stát zhltne!“

Boj o spojence

Od míru, uzavřeného roku 1807 v Tylži, byl ruský imperátor Napoleonovým spojencem a jeho rozhodný hlas by nepochybně válečnické nadšení hraběte Stadiona zchladil. Jenže Alexandr I. už získal vše, co mu mohlo spojenectví s Francií poskytnout, Finsko i volnou ruku na dolním Dunaji, a francouzský spojenec začínal být Rusku spíše na obtíž. Napoleon, jemuž nálady a změny postojů Vídně neunikly, se pokusil francouzsko-ruské vztahy oživit na schůzce s Alexandrem v Erfurtu a doufal, že tu dokáže uzavřít smlouvu, která by rakouské hrozbě čelila. Vracel se odtud v půli října 1808 velice rozladěný, neboť dosáhl jen mlhavého příslibu:

„V případě, že zahájí Rakousko proti Francii válku, vystoupí imperátor Ruska proti Rakousku a bude zajedno s Francií…“

Alexandr dal jasně najevo, že do války po Napoleonově boku vstoupí jen v případě, že bude Rakousko agresorem!

Hrabě Stadion chtěl vlažného postoje Ruska využít, uspěl však jen zčásti. Imperátor nezastíral, že bude muset v případě rakouského útoku tasit meč po boku Francie, naznačil však, že by mu to nečinilo žádné potěšení. Vídeň nenabádal k míru, naopak ji mezi řádky povzbuzoval k válečným přípravám na „den pomsty“, a hrabě Stadion si ke své škodě diplomatické náznaky vyložil jako příslib změny aliance.

Rakouské diplomacii se zdálo, že k válce nazrává příhodný čas. Napoleon měl spoustu problémů doma i za hranicemi, což historik Jean Tulard shrnul pregnantně do dvou vět:

„Před Napoleonem stálo Rakousko ve zbrani a číhající Německo, za ním povstalé Španělsko, Angličané v Portugalsku a zrada v Paříži. Od Marenga nehrál tak obtížnou roli.“

Onou zradou v Paříži mínil kroky, které proti Napoleonovým zájmům podnikal ministr zahraničí Talleyrand, k němuž se přidal policejní ministr Fouché…

Nedlouho po erfurtském jednání, v říjnu 1808, kdy už Rakousko zjevně zbrojilo, odejel Napoleon do Španělska. Na jaře sice tuto zemi okupoval, avšak povstání, které vypuklo 2. května v Madridu, tvořilo roznětku, po níž země vybuchla. Španělská armáda Francouze zahnala až na sever pod Pyreneje a císař musel dobývat zpět, co ztratil. Slavně sice zvítězil u Somosierry, přinutil Madrid kapitulovat a přes pohoří Sierry Gadarramy pronásledoval až do Galicie nevelkou britskou armádu, aby se ale mohl věnovat pacifikaci Španělska, potřeboval ve střední Evropě mír. Vypravil do Sankt-Petěrburgu zvláštního kurýra s poselstvím, v němž Alexandrovi navrhoval, ať obě země zašlou Rakousku, pokud nepřeruší válečné přípravy, totožně znějící nótu, leč ruský imperátor odmítl. Rakouské císařství nereagovalo ani na výstrahu, kterou představovalo odvolání francouzského vyslance Andréossyho z Vídně do Paříže.

V listopadu 1808 dospěly rakouské vojenské přípravy tak daleko, že zbývaly dvě alternativy: válka, nebo finanční zhroucení, v jehož důsledku by se muselo Rakousko ekonomicky i politicky podřídit Francii. Císař František volil válku a hrabě Stadion rozhodl den před Štědrým dnem o termínu. Válka měla začít hned na jaře! Zprávy o tom přiměly Napoleona, aby se ze Španělska vrátil!

V prvních třech měsících roku 1809 vzájemné napětí mezi francouzským a rakouským císařství eskalovalo a na diplomatické scéně docházelo ke stále větším roztržkám, Napoleon I. však žádné zjevné vojenské přípravy nepodnikal.

„Zprávy z Německa začaly být naléhavé,“ psal Lejeune, povýšený v oněch dnech na ženijního plukovníka „náš císař ale chtěl Rakousku nechat ohavnou roli agresora (…) a nenařídil svým jednotkám v Německu žádné přesuny, které by ukázaly jeho odhodlání být na válku připraven. Naopak, udržoval naše nepřátele v přesvědčení, že žijeme bezstarostně a že je snadné nás zaskočit.“

Paříž se veselila, bály, ohňostroje, veřejné koncerty, na nichž zpívali Crescenti či Grassiniová, velká jména té doby, a divadelní představení, kde exceloval slavný Talma, následovaly tak rychle, že ani největší bonviváni nedokázali vše stihnout.

„Dny ubíhaly v nádherných slavnostech u arcikancléře Cambacérèse, u královny Hortensie, u císařovny Josefíny, u císařových sester i u kněžny z Neuchâtelu. (…) Vše sice napovídalo, že se blíží válka v Německu, a my na ni čekali dychtivě, při tom čekání jsme se však chápali všech příležitostí, abychom se oddávali radostem i slastem,“ vzpomínal Lejeune, současně ale dodával:

„Každý den jsem byl v kabinetu knížete Berthiera zaměstnán zapichováním špendlíků do map, což vyznačovalo postavení jednotek, které jsme v Německu měli, postup posil, jež tam směřovaly, stav skladů s potravinami, pící, botami, míst dělostřeleckých parků i přepravních prostředků stejně jako všechny pohyby nepřítele, o nichž jsme se dokázali dozvědět.“

Maršál Louis Alexandre Berthier byl náčelníkem hlavního štábu francouzské armády a zanedlouho měl odejet do Německa, aby tu v císařově nepřítomnosti převzal velení Grande Armée d’Allemagne, Velké německé armády.

Maršál Berthier

Císař se hodlal vrchního velení ujmout až poté, co Rakousko zaútočí!

Mohl se opřít o své bavorské, saské, württemberské a bádenské spojence, či spíše satelity, musel však počítat, že se proti němu v případě neúspěchu postaví Rusko.

Rakousko nezískalo žádné spojence a šlo do války zcela samo. Na první pohled to vypadalo jako šílenství, jenže takto proti Bonapartovi válčilo už v letech 1796 a 1797. Roku 1800 se mohlo opřít o pomoc Bavorska, ta se ale vztahovala jen na území bavorského kurfiřtství, a když začalo válku roku 1805, byly první ruské jednotky ještě v nedohlednu.

Mnohem podstatnější otázkou tvořilo, jak dobrý má rakouská armáda strategický záměr, kterak vypadají její síly a kdo ji vede.

Napoleonův protivník: arcivévoda Karel Rakouský

Shodou okolností dostal vrchní velení rakouské armády spolu s hodností generalissima muž, který narozdíl od hraběte Stadiona s Napoleonem válčit nechtěl. Dokonce byl největším odpůrcem války a právem jej pokládali za hlavu mírové strany.

Osmatřicetiletý arcivévoda Karel Rakouský, přesněji Karl Ludwig Johann Joseph Laurent von Österreich, byl třetím synem císaře Leopolda II., tedy mladším bratrem císaře Františka. Narodil se ve Florencii, mládí prožil v Toskánsku, zrání ve Vídni a Bruselu. Byl křehkého zdraví, neoplýval fyzickou silou a navíc se u něho projevovala epilepsie, přesto ale miloval vojenské povolání, studoval vojenskou vědu a projevil nadání pro teorii i praxi. Francouze jako protivníky dobře znal. Roku 1792 bojoval pod knížetem Hohenlohem u Jemmapes a o rok později se vyznamenal pod princem Koburským ve vítězných bitvách u Aldhovenu i Nordwindenu, po nichž Rakušané vytlačili Francouze z Flander. Pak se stal správcem Rakouského Nizozemí (což bylo zhruba území pozdější Belgie), po rakouské porážce u Fleurusu (1794) se však funkcí i velení vzdal. Roku 1796 jej Dvorská válečná rada povolala v hodnosti polního maršála (Feldmarschall) zpět do čela rakouské tzv. Rýnské armády. Karel porazil na přelomu léta a podzimu 1796 u Ambergu a Würzburgu francouzského generála Jourdana, kterého donutil k ústupu až na Rýn, načež své síly obrátil proti generálu Moreauovi, jemuž nezbylo než ustoupit na Jourdanovu úroveň. Dědičným zemím habsburským ale hrozilo nebezpečí v severní Itálii, kterou až na pár výjimek ovládl generál Napoleon Bonaparte, a Vídeň dala arcivévodovi Karlovi to, co z tamní tzv. Lombardské armády zbylo.

Arcivévoda Karel Rakouský (Isabey)

Na počátku roku 1797 spolu změřili Bonaparte a Karel poprvé síly. Francouzského velitele tzv. Italské armády, jehož vzestup ke slávě byl vskutku raketový, provázela pověst neporaženého triumfátora, ověnčeného vavříny od Castiglione či Rivoli, abychom jmenovali ty nejvýznamnější bitvy. I rakouského arcivévodu pokládala Evropa po Ambergu a Würzburgu za jednoho z nejlepších vojevůdců a Bonaparte jej raději nepodceňoval. Už po prvních střetech v březnu 1797 ale do Paříže napsal:

„Do této chvíle manévroval princ Karel hůř než Beaulieu a Wurmser, dělal krok za krokem chyby, hrubé chyby, které mu přišly draho a přišly by ho ještě dráž, kdyby mě jeho pověst trochu neklamala a nebránila mi zjistit, že zpozorované chyby nejsou výsledkem záměru, protože ve skutečnosti žádný záměr není.“

Pravda, Karel disponoval vyčerpanou, oslabenou armádou, nutno ale přiznat, že obranný boj od linie řek Tagliamento a Isonzo (Soča) nevedl příliš obratně a nakonec ustoupil skrze štýrské soutěsky až na sto padesát kilometrů od Vídně. Tam bylo uzavřeno příměří, po němž následoval campoformijský mír.

Roku 1799 vytáhl arcivévoda do války znovu a hned v první bitvě tzv. druhé koaliční války porazil u Ostrachu Jourdana. Následovala bitva u Stockachu, po níž Jourdan ustoupil (už podruhé) za Rýn a Karel se stočil ke Švýcarsku, kde porazil v první bitvě u Curychu generála Massénu. Vídeň naneštěstí podlehla nátlaku Ruska, svého tehdejšího spojence, a vítězného arcivévodu poslala na sever Německa s tím, že velení na švýcarském válčišti nakonec převezme maršál Suvorov. Rozladěný arcivévoda složil velení a jen zpovzdálí přihlížel, jak se štěstí obrací k rakouským zbraním zády. Když arcivévoda Jan, jeho bratr, utrpěl v prosinci 1800 velkou porážku u Hohenlinden a směrem na Vídeň táhla vítězná armáda generála Moreaua, uvolil se Karel převzít vrchní velení, ačkoliv věděl, že nesvede víc než zabránit nejhoršímu. Nakonec inicioval uzavření příměří a po míru v Lunéville se stal prezidentem Dvorské válečné rady.

Roku 1805 velel Karel v Itálii, kde svedl v říjnu s Massénou bitvu u Caldiera, a třebaže mu přenechal bojiště, uvolnil si ruce ke strategickému manévru, k tomu, aby pochodoval na pomoc Napoleonem ohrožené Vídni. Došel jen do Uher, kde se dozvěděl o rakousko-ruské porážce u Slavkova…

Další roky zasvětil arcivévoda Karel reformám armády tak, aby se vyrovnala Francouzům, a v době, kdy hrabě Stadion volal po válce, dobře věděl, že vojska nejsou dosud připravena. V tomto smyslu se stal mluvčím mírové strany, kde mu sekundovali jeho bratři, porážkou u Hohenlinden poučený arcivévoda Jan, uherský palatýn Josef a arcivévoda Rainer. Rozdíl mezi Stadionem a Karlem tkvěl jen v tom, že arcivévoda chtěl válku začít v příhodnějších podmínkách a po dokončení reforem. Možná za rok…

Rakouská armáda aneb voják musí být ušlechtilým člověkem

Služba v ozbrojených silách habsburské monarchie byla od vydání císařského patentu ze 4. května 1802 časově omezená (u pěchoty, vozatajstva a pontonýrů 10 let, u jezdectva 12 let, u dělostřelectva a ženijních sborů 14 let) a podléhali jí muži od 18 do 40 let s výjimkou urozených, duchovních, úředníků, ženatých či vdovců s nezaopatřenými dětmi, akademických umělců a několika dalších, méně podstatných kategorií. Od října 1804 platil konskripční systém, nikoliv nepodobný francouzskému; v jednotlivých konskripčních okresech a podokresech se odvádělo podle určených kvót. Konskripce dávala zhruba pět osmin armádního stavu, zbytek tvořili dobrovolníci. V roce 1805 se zrušilo povinné nošení copů a zároveň bylo ukončeno vlastnické právo majitelů, velitelů i vyšších důstojníků k setninám, třebaže instituce formálních majitelů pluků (jejichž jméno regimenty krom číselného označení nesly) zůstala zachována.

Vlastní armádní reformy ve smyslu organizačních, výstrojních, výcvikových, taktických a dalších změn iniciovali arcivévoda Karel a tehdejší prezident Dvorské válečné rady Mack von Leiberich už před Slavkovem, většina se ale uskutečnila až po něm, v letech 1806 až 1809. Arcivévoda osobně přispěl sepsáním základních příruček. Pro generály byly určeny Gründsätze der höheren Kriegskunst für die Generale der österreichischen Armee (Základy vyššího vojenského umění pro generály rakouské armády), pro důstojnictvo Beiträge zum praktischen Unterricht im Felde (Rukojeť praktické výuky v poli) a pro mužstvo Exerciervorschrifften (Cvičební řády).

Sám se však neoprostil od lineární taktiky, pruské vojenské školy a způsobu válčení druhé poloviny předchozího století, které zaostávalo za francouzskými teoriemi Bourcetovými a du Teilovými, z nichž vyšel Bonaparte.

Arcivévoda dbal, aby se zlepšilo zacházení s vojáky i jejich materiální zabezpečení a jím sepsaný předpis jasně říkal:

„Všechny formy špatného zacházení a přetěžování ve výcviku se přísně zapovídají. Surovost je obvykle důkazem celkového nedostatku vědění a ničí přirozeně nutný respekt i vojáckého ducha.“

Důraz se začal klást na ideovou přípravu vojáka, mnohonárodnostní monarchie ale nemohla operovat termíny vlastenectví či národ. Místo nich musela uplatnit lásku k trůnu, monarchii, státu a vojácké ctnosti.

„Láska k vladaři a čestný život (…), poslušnost, loajalita, rozhodnost, to jsou pravé vojácké ctnosti. Na tomto světě musí být voják ušlechtilým člověkem,“ konstatoval Karel.

Dík arcivévodovi Karlovi dospěla rakouská armáda v polním tažení roku 1809 k nápodobě francouzského vzoru, tj. ke členění do armádních sborů (s dalším dělením na divize a brigády), strukturovaných jako armádní celky, schopné samostatných operací (tj. s pěchotou všech druhů, jezdectvem, dělostřelectvem a pomocnými složkami); předtím se seskupovala pouze do armád a v jejich rámci do účelových kolon, jejichž skladbu určoval rozkaz, nikoliv operačně-taktické zásady a koncepce.

Nejen bílé sukno

Pěchota, v každém vojsku nejpočetněji zastoupená zbraň, se dělila v habsburské armádě roku 1809 na řadovou, hraničáře, myslivce a dobrovolnické jednotky.

Specifikem řadové pěchoty bylo to, že se dělila na německou (verbovanou nejen v „německých“ provinciích včetně českých zemí a Haliče, ale i kdekoliv v ostatních německých státech mimo rakouské hranice) a uherskou (formovanou z Uher, Chorvatska a Transylvánie).

K roku 1809 lze napočítat 63 řadových pluků (Linien Infanterie Regiment s běžnou zkratkou LIR, či IR), ani to však není exaktní číslo (ve skutečnosti jich bylo na jaře jen 61), neboť některé pluky se onoho roku zakládaly a jiné rozpouštěly. Armáda měla 46 německých pluků, 15 uherských a dva posádkové. Čtyřiašedesátou jednotkou se stal v průběhu roku 1809 myslivecký pluk Tiroler Jäger-Regiment (pozdější Jäger-Regiment Chasteler).

Sedmnáct hraničářských pluků (National Infanterie Grenz Regiment, zkratka NGIR, či GR), z nichž bylo třináct pravidelných (tj. tabulkových, ostatní se doplňovaly zeměbranou), představovalo obdobu francouzské lehké pěchoty. Příslušníci se většinou verbovali z oblastí tzv. vojenské hranice monarchie s osmanskou říší, tedy z Chorvatska, Slavonska, Sedmihradska a Banátu. Převážně šlo o muže, kteří měli už při nástupu služby bojové či lovecké zkušenosti, uměli střílet a dovedli se pohybovat samostatně ve složitém terénu.

Podobně lze charakterizovat i příslušníky třetí, nejméně početné složky pěchoty, patnáct mysliveckých praporů či batalionů (Jäger Bataillon), z nichž devět přibylo těsně před tažením 1809; v tomto případě šlo skutečně většinou o myslivce a hajné.

V rámci reforem arcivévody Karla měl řadový pěší pluk roku 1809 tři bataliony (hraničářský dva plus jeden záložní). Německý řadový pluk čítal v té době i s výcvikovým divizionem 5170 mužů (podle jiných pramenů 4575 mužů), uherský měl tabulkově 5065 mužů. V praxi a v poli činila velikost pluku zpravidla jen 2000–3000 mužů.

Každý ze tří batalionů (Bataillon, prapor) se dělil na tři diviziony (Division), každý divizion na tři kompanie (Kompanie, setnina, rota) o zhruba 180 mužích, kompanie na dvě půlkompanie (Halbkompanie) a půlkompanie na dva Züge (čety).

Řadovou pěchotu charakterizovaly bílé kabáty, u německé pěchoty s bílými, u uherské s modrými kalhotami, a šedý polní plášť. Nejnápadnější změnu představovala roku 1809 postupně zaváděná nová pokrývka hlavy, mohutné černé čáko s předním a zadním štítkem, zdobené stuhou a pomponem; byla levnější než starší (a u mnoha pluků stále užívaná) kožená přilba s hřebenem a mosaznými garniturami. Granátníci se odlišovali charakteristickou medvědicí.

Hraničáři nosili tmavohnědý frak a čáko se stínítkem jen vpředu.

Uniformy myslivců měly praktičtější sukno v barvě zvané Hechtgrau, štičí šeď, které zahrnovalo v praxi řadu odstínů; hlavu kryl tzv. korsický klobouk.

Výzbroj francouzské i rakouské řadové pěchoty byla zhruba stejně kvalitní. Hlavní zbraň rakouského pěšáka tvořila mušketa z roku 1798 (Infanteriegewehr M 1798 mit Stichbajonett) ráže 17,6 mm s bodákem, popřípadě od roku 1807 zaváděná mušketa M 1807, lišící se od M 1798 železným kováním místo mosazného a způsobem upevnění mušky k hlavni. Krátká pěchotní šavle představovala zbraň druhotnou. Zhruba dvě třetiny myslivců dostaly roku 1808 štuc M 1807 (Jägerstutzen M 1807 mit Haubajonett) tj. pušku s drážkovanou hlavní ráže 13,9 mm, k níž patřil tulejový bodák se sečnou a mimořádně pádnou čepelí. Hraničáři byli počínaje rokem 1808 vyzbrojováni jezdeckou karabinou, nebo štucem M 1807.

Účinná střelba činila u muškety (tj. zbraně s hladkou hlavní) řadové pěchoty 180 kroků, u karabiny 250–300 kroků, u pušky (tj. zbraně s drážkovanou hlavní) až 350 kroků. Za zmínku stojí, že francouzská pěchota nebyla puškami s drážkovanou hlavní vybavena takřka vůbec, měli ji jen voltižérští poddůstojníci lehké pěchoty.

Celkovou sílu rakouské pěchoty lze k roku 1809 odhadnout na 280 000 mužů.

Pěchotní taktiku nelze pochopit odtrženě od struktury pěšího pluku, zopakujme tedy to, co nalezne čtenář přehledněji na nákrese. Regiment měl tři bataliony, každý batalion tři diviziony, každý divizion dvě kompanie, každá kompanie se dělila na dvě půlkompanie a každá půlkompanie na dva Züge. Tato nejmenší jednotka hrála rozhodující roli při všech změnách tvaru i při harcovnickém rozvinování, je proto nutné si uvědomit, že jich bylo v batalionu celkem 24. Počet řad v každém Zug se měnil, nejčastěji byly buď dvě, nebo tři.

Rakouská armáda kolem roku 1809 (Ottenfeld)

Rychlost manévru byla dána krokem a rakouské řády stanovovaly tři druhy kroku (v délce dva a půl Schuh nebo Füsse, střevíce či chodidla) pěchoty: obyčejný Ordinärschritt (95 kroků za minutu), rychlý Geschwindschritt (105 kroků/minutu) a zdvojený Doublirschritt (120 kroků/minutu). Posledně jmenovaný se považoval za základní krok ke změně formace a k útoku, velitelé jej ale nejspíš málokdy nařizovali, neboť rychlé tempo vyčerpávalo a zvyšovalo riziko narušení formace.

Základní tvar přesunu představovala, podobně jako u jiných armád, pochodová kolona; v rakouské armádě se pravděpodobně nejčastěji používala v šíři Halb-Compagnie, na půlkompanii. Útočnou kolonu pokládal arcivévoda Karel za neúčelnou, třebaže si mohl u Francouzů její průraznost ověřit.

Základní bojový tvar tvořila v roce 1809 linie, většinou třířadá. Pálila salvou, po salvě následoval pohyb vpřed a zpravidla nepřetržitá palba (Lauffeuer). Karlovy reformy zintenzívnily střelecký výcvik a vojíni museli od roku 1807 vypálit na terč deset ran ročně! Lze si představit, že střelecké kvality pěšáků, i když se proti roku 1805 zlepšily, nebyly valné. I to tvořilo důvod, proč arcivévoda trval na linii jako na hlavním taktickém tvaru, neboť tak dosahoval větší palebné síly.

Na obranu proti jezdectvu používali Rakušané dvě formace: klasický čtverhran neboli karé (Quarre), od Karlových reforem ale přibyl staronový prvek zvaný Masse.

Karé vytvářené batalionem (na nákresu vyhlíží komplikovaně, neboť je v něm zakresleno všech 24 Züge, pokud jej ale redukujeme na vyšší celky, bude jen o málo složitější než francouzské) mělo tři linie. Pálily střídavě první dvě, třetí nabíjela druhé řadě muškety. Bylo-li jezdectvo na vzdálenost, v níž přecházelo do trysku, vztyčily dvě první řady šikmo (do úrovně nozder) bodáky, přičemž první zaklekla, a třetí řada pálila salvou.

Snahy zvětšit palebnou sílu obranného tvaru vůči jezdectvu, zjednodušit jeho formování a vytvořit mohutnější prvky přiměly arcivévodu Karla k tomu, že do nových předpisů vtělil uskupení, jehož předobraz používal v tureckých válkách už Evžen Savojský. Tato formace, zvaná Rakušany Masse (zástup), do značné míry připomínala pruskou colonne serrée, sevřenou kolonu.

Masse se dělila podle mohutnosti a počtu jednotek na větší Bataillonsmasse (z celého praporu) a menší Divisionsmasse (z jednoho divizionu; pak byly 3 Divisionsmasse na jeden batalion).

Formování Divisionsmasse z linie (obratem o 45o) ukazuje nákres. Vytvoření Bataillonsmasse bylo do jisté míry obdobné. Batalion vytvořil kolonu v šíři kompanie, tj. s čelem ze 4 Züge, kde semkl intervaly; hloubka činila 6 Züge.

Massen v roce 1809 nad karé převládly, neboť se vytvářely rychleji i snadněji a měly větší palebnou sílu (zadní řady zde podávaly své nabité pušky čelním řadům) a jejich rozbití bylo pro jezdectvo problém, což se plně projevilo u Aspern i Wagramu. Dalo se v nich i útočit a manévrovat, jejich semknutá hmota ale tvořila pro dělostřelce cíl, v němž každá kule, kartáč či granát nadělaly spoušť. Proto Karel po prvních zkušenostech z tažení 1809 zdůrazňoval, že z obou Massen se má dávat přednost Divisionsmasse, která skýtala menší cíl.

Zvláštní je, že někdy, při hrozbě ze strany nepřátelské kavalerie, k formování karé nebo Masse nedocházelo; arcivévoda Karel se totiž domníval, že třířadá linie dokáže jezdeckému útoku v případě potřeby vzdorovat bodáky i palbou na 40 metrů a poté odpovědět protiútokem! V praxi to vedlo k řadě unáhlených akcí, provázených velkými ztrátami.

V případě, že jezdectvo zaskočilo osamocenou hrstku vojáků (zejména harcovníků), vytvářel se podle předpisu hlouček (Klumpen) s velitelem ve středu a ostatními vojáky mířícími bodáky a puškami paprskovitě kolem.

Poslední taktický prvek, který je nutno alespoň naznačit, představovalo vytváření střeleckého řetězu či rojnice z části příslušníků pěších batalionů. Řetěz vedl mířenou palbu na postupujícího či napadeného nepřítele a narušoval jeho tvary i manévry. Způsob rozvinování byl velmi komplikovaný, striktně určovaný předpisy (v praxi povely a bubnováním) a neponechával volnost iniciativě či vynalézavosti, jako tomu bylo u francouzské lehké pěchoty.

Šavlička broušená na dvě strany

Rakouské jezdectvo se dělilo na těžké (kyrysníci a dragouni), střední (švališeři) a lehké (husaři a huláni).

Kyrysnické a dragounské pluky měly po šesti eskadronách polních (1031 mužů a 975 koní) a jedné záložní. Švališerský pluk se dělil na osm polních a jednu záložní eskadronu, tabulkové stavy činily 1479 mužů a 1414 koní. Po osmi polních eskadronách a jedné záložní měly i husarský a hulánský pluk (oba 1481 mužů a 1414 koní). Jezdectvo se, podobně jako pěchota, rozdělovalo na německé a uherské. V „německých“ zemích se většinou verbovali kyrysníci, dragouni a švališeři, Uhry stavěly zase husarské pluky, formování hulánských pluků pak bylo převážně záležitostí Haliče.

Roku 1809 mělo rakouské jezdectvo 8 kyrysnických, 6 dragounských, 6 švališerských, 12 husarských (z toho jeden zvláštní pluk Szekler Husar) pluků, 3 hulánské pluky a štábní pluk Stabsdragoner Regiment.

Kyrysníkův krátký bílý frak zakrýval na prsou jednodílný černě lakovaný kyrys, což byl proti francouzským dvojdílným kyrysům, kryjícím i záda, vážný handicap. V nepohodě se oblékal dlouhý bílý kabát (zvaný Roquelor), který zakrýval zčásti i hřbet koně. Hlavu kryla černá kožená lakovaná přilba se stínítkem vpředu a s hřebenem nahoře. Výzbroj kyrysníků tvořil především palaš (zbraň s oboustranným ostřím, v lidových písních ona šavlička broušená na dvě strany) s čepelí délky 84–88 cm a šíře 4 cm, pár pistolí v dřevěných, kůží krytých holstrech (pouzdrech), u osmi mužů krátká husarská karabina M 1798, u dalších osmi jezdecký štuc (z něm. Stutz, krátká karabina).

Rakouské dragouny bylo v poli nelehké rozeznat od švališerů. Rozkaz z roku 1805 nařizoval těm prvním zelený a druhým bílý frak, jenže u některých pluků to zůstalo naopak. Dragounská ani švališerská přilba se nelišila od kyrysnické. Od roku 1802 byli dragouni i švališeři vyzbrojeni těžkou rovnou šavlí (M 1798 a M 1803, délka čepele 81 a 84,5 cm, šířka čepele u obou zbraní 3,5 cm) a od roku 1804 dragounskou karabinou M 1798.  Kromě toho bylo 8 jezdců v eskadroně vyzbrojeno jezdeckým štucem M 1798. Bílý kabát Roquelor se až na límec shodoval s kyrysnickým.

Základ stejnokroje hulána představoval zelený krátký frak střihu polské kurtky s rovným červeným revérem, tvořícím plastron, a jezdecké kalhoty rovného střihu s páskem, upevňujícím nohavice pod botou. Huláni měli husarské šavle vz. 1803 (čepel 84 cm dlouhá a 3,9 cm široká), střelnou zbraň představovaly buď pistole nebo karabina (každý division byl vyzbrojen buď karabinami, nebo pistolemi), hlavní zbraň však tvořilo kopí M 1798 s ratištěm dlouhým 241 cm, hrotem bez tzv. per v délce 21 cm a s černo-žlutým praporkem. Osm mužů v eskadroně mělo jezdecké štucy. Pokrývka hlavy odlišovala hulána od ostatních jezdců na první pohled: byla to vysoká polská czapka rogatywka, stínítkem kryté čáko, které v horní části přecházelo do čtvercového půdorysu; podobné nosili u Francouzů polští švališeři a později gardoví švališeři-kopiníci.

Pestrou husarskou uniformu s čákem, dolmanem, kožíškem, husarským pásem, měkkými uherskými botami, vystřiženými vpředu do „V“, a nezbytnou šavlovou taškou není třeba představovat podrobněji. Hlavu krylo mírně vzhůru rozšířené čáko, které mělo v pomponu upevněno vysoké pero. Knír, stejně povinný jako u hulánů, patřil k husarské tradici. Jediní husaři nenosili přes uniformu v nečase Roquelor, ale bílý plášť (Mantel).

Byli vyzbrojeni především šavlí vz. 1803 s čepelí dlouhou 84 cm. Další výzbroj tvořily pistole a karabina (zkrácená v roce 1798 na 85,2 cm).

Rakouské jezdectvo netvořilo samostatně nasazovanou sílu, i když Karel Rakouský seskupil jeho těžké složky do jezdeckého sboru. Představovalo hlavně podpůrný prvek pěchoty, což omezovalo jeho účinnost. Už od tureckých válek bylo cvičeno ve střelbě ze sedla víc než jezdectva jiných armád. Předpis z roku 1784 stanovoval pro palbu dvojřadou formaci, pro útok chladnou zbraní (pokládaný pochopitelně za primární funkci jezdectva) pak určoval formaci trojřadou, semknutou „koleno na koleno“. Jednotka se rozjížděla z klusu do cvalu, do trysku přecházela až zhruba 80 kroků od protivníka. Trubači těsně předtím vytrubovali signál „Alarm“ a důstojníci křičeli povel „Marsch! Marsch!“, na který jezdci zvedli zbraně nad hlavy, což mohlo mít na protivníka psychologický účinek.

Základní taktickou složku jezdectva představoval division, tvořený dvěma eskadronami. Při útoku (který se podnikal vždy s malými odřady bočního zajištění a s rozestupem 12 kroků mezi eskadronami) se uplatňovala nejvíce linie (dvojřad či častěji trojřad), kolona se používala (navzdory zkušenostem, jež Rakušané s útoky francouzských jezdců v koloně měli) jen k manévru. Důvod možná tkvěl v nedostatečné secvičenosti. Součinnost více jezdeckých pluků se začala cvičit až v rámci Karlových reforem a nebylo divu, že se takovéto formace už ve cvalu rozpadaly. Arcivévoda připravoval i zde změny, zejména zavedení útoku v koloně, prosadit je ale do bitev u Aspern či Wagramu nestihl. Dvě další okolnosti zbavovaly rakouské jezdectvo účinnosti. Nasazovalo se rozptýleně a na různých částech bojiště, zejména k ochraně pěchoty, těžké jezdectvo se pak velitel snažil držet jako taktickou zálohu pro případ nutnosti krýt ústup.

Při obraně (tj. při útoku nepřátelského jezdectva) nařizovaly řády vyčkat spořádaně na místě, i když by byl protiútok s využitím rychlosti rozjezdu a tedy znásobené hmotnosti jezdce nepochybně výhodnější. Jak u Aspern/Esslingu, tak i u Wagramu se objeví ke škodě rakouské strany mnoho příkladů dodržování této zásady.

Děla a vuřtové vozy

Ráže rakouských děl se udávala, podobně jako v jiných armádách, v librách dle váhy kule, vídeňská libra však byla menší než francouzská, z čehož plynula jistá palebná převaha Napoleonovy artilerie (u teoreticky stejných hlavní). Dělostřelecký park zahrnoval tří-, šesti-, dvanácti- a osmnáctiliberky, sedmi- a desetiliberní houfnice a třiceti-, šedesáti- i stoliberní Coëhornovy moždíře. Mobilní jízdní Cavallerie Batterien používaly lehké a speciálně lafetované šestiliberky s polstrovaným sedadlem, umožňující přepravu čtyř dělostřelců, kteří na něm seděli obkročmo za sebou. Sedadlo se stupátky dávalo lafetě tvar, pro nějž se jí říkalo Wurst-Wagen, což lze přeložit jako vůřtový vůz.

Arcivévoda Karel vyvodil z porážky roku 1805 závěry, vedoucí k celkové reorganizaci dělostřelectva, které se do jisté míry snažilo přiblížit francouzskému vzoru. Postupně sdružoval děla, dosud přidělená plukům, do brigádních baterií o osmi tříliberkách, přičemž šestiliberky stahoval do dělostřelecké zálohy. V takto vytvořených podpůrných bateriích (Unterstützungs Batterien) pak kombinoval šest šestiliberek se dvěma sedmiliberními houfnicemi. Jízdní baterie měly čtyři šestiliberky a dvě houfnice. Z těžších kusů, zejména dvanáctiliberek, se tvořily zpravidla čtyřdělové poziční baterie, doplněné dvěma houfnicemi, tvořící armádní zálohu.

Málo známou skutečností je, že již v roce 1808 zařadilo rakouské dělostřelectvo (jako jediné kromě Britů) do své výzbroje šesti- a dvanáctiliberní rakety Congreve (byť byl raketýrský pluk zřízen až roku 1817).

Změny, vytvářející dělostřelecké zálohy sboru, narážely na nedostatek štábních důstojníků, kteří by dělostřelectvu rozuměli a byli schopni zajistit součinnost. Arcivévoda tuto věc vyřešil tak, že přidělil do štábu sboru dělostřeleckého důstojníka, který měl sborovému veliteli zprostředkovávat potřebné nasazení děl.

Dělostřelecká uniforma odpovídala střihem pěchotní, frak a kabát však měly zemitě hnědou barvu. Jako pokrývka hlavy se užíval korsický klobouk či dvourohý černý klobouk s perem a černožlutými pompony v rozích, někde možná i dosluhovaly starší černé kožené přilby s červenou housenkou na mosazném hřebeni.

Gott erhalte Franz der Kaiser aneb zeměbrana a dobrovolníci

Stručnou zmínku si zasluhuje landwehr, zeměbrana. Zeměbranecké jednotky, stavěné od roku 1808, představovaly obdobu francouzských národních gard. Byly zřízeny dekrety z 12. května a 6. června 1808, které nařizovaly vojenskou službu v případě války civilnímu mužskému obyvatelstvu ve věku 18–45 let. Zeměbrana měla sloužit k vnitřní obraně země, především kraje, v němž se vytvářela, v praxi šel ale nejeden prapor na bojiště i daleko od domova.

Jednotky landwehru se měly vytvářet v batalionech (800–1200 mužů) po šesti kompaniích, přičemž každý okres či kraj dodávaly dvě až šest kompanií. Příslušníci zeměbrany cvičili o nedělích a o svátcích v menších jednotkách ve střediskových městech, jednou za tři týdny se konalo cvičení v kompaniích, v březnu 1809 pak podstoupily bataliony dvoutýdenní táborové soustředění. Výzbroj dostaly zastaralou (většinou muškety vzoru 1754, jejichž ráže se od vzoru 1798 lišila a tudíž pro ně nebyl ani dostatek munice) a uniformy postrádaly jednotnost; byly to spíše o vojenské odznaky doplněné civilní šaty. Důstojnický sbor vytvořili penzionovaní oficíři i narychlo povýšení poddůstojníci.

Batalionům, které se zpravidla přičleňovaly k řadovým plukům (obvykle k těm, které byly doplňovány v tomtéž kraji, v němž se landwehr tvořil), veleli (v hodnosti majorů) většinou místní šlechtici či příslušníci městské honorace.

Do počátku války roku 1809 vzniklo 26 zeměbraneckých dobrovolnických praporů, z toho 12 v českých zemích.

V březnu 1809 se začala v Čechách formovat Erzherzog Karl Legion, Legie arcivévody Karla, již tvořilo šest batalionů; některé (nejvíce Pražský prapor, zvaný též Waltrichovi myslivci, nasazený u Teugn-Hausenu na počátku tažení) se vskutku vyznamenaly.

Na Moravě vznikly tři dobrovolnické prapory, z nichž zasáhl do bojů (u Aspern) výrazněji jen jediný.

Na konci tažení roku 1809 měl landwehr už 150 batalionů (79 z českých zemí), které tvořilo 142 300 mužů.

Arcivévoda Karel se vzniku landwehru dlouho bránil, prohlašoval, že je to tělo bez ducha. Namítal, že s národními hesly Freiheit a Vaterland si není radno hrát, že Francouzům může vzdorovat jen profesionální armáda a že v boji tyto nedostatečně vycvičené složky zanesou mezi řádné jednotky jen zmatek, nekázeň a rozklad. Přesto bojovalo u Wagramu mezi 175 rakouskými bataliony 31 batalionů landwehru a nelze říci, že by neobstály. První pražský batalion dokonce sehrál v obou bitvách úctyhodnou a vynikající roli. Pokud šlo o vlastní vytváření, někde se do zeměbrany hlásili muži nadšeně, některé bataliony naopak odmítly vypochodovat do pole a jeden dokonce obrátil zbraně proti velitelům. Přesto je nutno říci, že obyvatelstvo i příslušníci těchto jednotek projevovali celorakouské smýšlení a oddanost habsburskému domu, přičemž na Francouze hleděli obyvatelé v českých i rakouských zemích jako na nepřátele. Jako kdyby se zde uplatnila slova Haydnem zkomponované rakouské hymny z roku 1797, kterou otextoval Lorenz Haschka:

„Gott erhalte Franz den Kaiser,

Unsern guten Kaiser Franz!

Lange lebe Franz der Kaiser

in des Glückes hellstem Glanz!“

Poddaní habsburské monarchie nenasákli revolučními idejemi a vskutku si přáli, aby Bůh uchoval dobrého císaře Františka, dal mu dlouhý život, štěstí a jeho koruně lesk…

Rakouská zeměbrana roku 1809

V tažení 1809 se konstituovaly i jiné dobrovolnické jednotky: Ferdinandův divizion ze studentů pražské Karlo-Ferdinandovy univerzity (do bojů nezasáhl), prapor Wiener Freiwilligen, Vídeňských dobrovolníků (skvělý už při obraně u Ebelsbergu) i dobrovolnické sbory Carnevillův, Vídeňských myslivců, Dolnorakouský, Dalmatský, Marie Ludoviky, Haličské bataliony, čtyři roty českých Lobkowitzových myslivců (Lobkowitz Jäger), Francká legie či jednotky Brunšvických a Hesenců.

Jako celek začínala habsburská armáda dohánět svého protivníka. Rakouský voják byl stejně fyzicky zdatný a trénovaný jako francouzský, mohl se mu rovnat i výzbrojí, obecně vzato měl ale méně sebevědomí, neboť zakusil mnoho porážek. Napoleonova armáda si zvykla vítězit a morálně se opírala o směs nacionalistických ideálů, z nichž hrály prim národní pýcha a oddanost císaři. Francouzský voják byl bezesporu iniciativnější a samostatnější, rakouského svazoval dril. Rakušané měli početně slabší a takticky horší jezdectvo, v jezdeckém umění a zacházení s koňmi ale Francouze předčili. Rakouské dělostřelectvo bylo mohutnější, avšak hůře nasazované. Důstojnický sbor se v obou armádách kvalitami vyrovnal, ve velení sborů se ale na rakouské straně nenašlo tolik charismatických osobností. Rakouská armáda byla mnohem méně pohyblivá, stále se vyznačovala těžkopádností a pomalostí přesunů. Diametrální rozdíly tkvěly v úrovni práce hlavních štábů, mozků každé armády; Napoleonův štáb maršála Berthiera byl úžasně výkonný orgán a organizací všechny ostatní na hony předběhl.

Ke shrnutí rozdílu mezi oběma armádami můžeme použít i pasáž z oficiálních rakouských dějin tažení roku 1809, které v souvislosti se zahájením konfliktu napsaly:

„Tak pochodovalo vojsko ve velké síle a plně vyzbrojené, zapálené skvělým duchem a oddaností, avšak takticky neúplně vyškolené a nedostatečně vedené, do rozhodujících ozbrojených střetů proti největšímu válečnému mistru a jeho na vítězství navyklým jednotkám.“

O protivníkovi a jeho armádě je ale třeba říci něco více.

Rakouský protivník: Napoleon I., císař Francouzů

Muži, který se narodil v korsickém Ajacciu a původně se psal jako Napoleone Buonaparte, táhlo koncem jara 1809 na čtyřicítku. Po vojenské stránce na sebe upozornil poprvé roku 1793 při dobývání Toulonu, které mu vyneslo první generálské epolety a funkci dělostřeleckého náčelníka tzv. Italské armády. Na jaře 1796 byl po mnoha peripetiích postaven do jejího čela a začal doslova raketovou rychlostí stoupat ke slávě vojevůdce. Během pár týdnů dobyl Piemont, pak vyhnal Beaulieuovu rakouskou armádu z Lombardie, v několika bitvách (nejznámější je Castiglione) porazil armádu Wurmserovu, která chtěla získat Lombardii zpět, poté odrazil dvě ofenzivy Alvinczyho (poprvé u Arcole, podruhé u Rivoli) a nakonec zatlačil (na jaře 1797) arcivévodu Karla na sto padesát kilometrů od Vídně, načež uzavřel s Habsburky mír.

Císař Napoleon (Detaille)

Roku 1798 vyplul na výpravu do Egypta, která jej zavedla až do Sýrie, před ukončením egyptského tažení se ale vrátil do Francie, neboť vytušil, že tam nazrává čas k převzetí politické moci. Dnem poměrně pokojného převratu se stal 9. listopad 1799 (18. brumaire roku VIII republiky) a o den později už stály v čele Francie místo pěti direktorů tři konzulové, přičemž Bonaparte byl první z nich. Roku 1800 musel vyrazit do války s 2. koalicí a habsburskou Lombardskou armádu porazil v červnu u Marenga. V důsledku druhého rozhodujícího vítězství, které vybojoval v prosinci téhož roku nad tzv. Německou armádou u bavorského Hohenlinden generál Moreau, došlo roku 1801 k dalšímu míru s Vídní.

Dne 18. května 1804 přijal První konzul Bonaparte jako Napoleon I. senátem nabídnutý a celonárodním plebiscitem odsouhlasený titul císaře Francouzů, který posvětil při prosincové korunovaci papež. Následujícího roku vyrazil do nové války se 3. koalicí, již zakončil triumfálně 2. prosince 1805, v první výroční den své korunovace, u moravského Slavkova. O rok později zlomil v bitvách u Jeny a Auerstädtu Prusko a táhl dál na území bývalého Polska proti Rusům, kteří od roku 1805 nesložili zbraně. V polském tažení hrozila Napoleonovi u Pruského Jílového (Preussisch Eylau, dnes Bagrationovsk) porážka, situaci ale zvládl, u Friedlandu (dnes Pravdinsk) rozhodujícím způsobem zvítězil a krátce nato uzavřel s imperátorem Alexandrem v Tylži (Tilsit, dnes Sovětsk) mír, v jehož důsledku se stalo Rusko francouzským spojencem. Roku 1808 se Napoleon rozhodl ovládnout Španělsko, toto tažení mu ale překazily rakouské válečné přípravy.

V čem tkvělo tajemství nepřemožitelnosti císaře-vojáka, srovnávaného už tehdy s Caesarem či Alexandrem Velikým? Kořeny je nutno hledat nejen v nesporné genialitě, ale i v aplikaci a rozvinutí strategicko-taktických zásad, obsažených ve spisech několika předrevolučních francouzských vojenských teoretiků, Guiberta, Bourceta a du Teila. Všechna tato díla rozpracovávala teorii pohyblivé manévrové války a jejich vliv lze vysledovat od roku 1796 do roku 1809 v každém Napoleonově tažení. Čtenář, který by se chtěl s těmito zásadami seznámit podrobněji, je najde v příloze mé knihy Dobyvatel Bonaparte.

Napoleon I. představoval mimořádně charismatickou osobnost a armáda v něm navzdory císařskému hávu stále viděla muže, který z ní vzešel. Muž, na taženích vídaný v prosté gardové uniformě, v šedivém redingotu z louvierského sukna, bez zlatého premování a s obyčejným, leč ojedinělým a nezaměnitelným dvourohým černým kloboukem, ozdobeným jen jednoduchou kokardou, byl i vzhledem zcela jedinečný.

„Císař nás nechal nastoupit v posledních zářijových dnech ke přehlídce,“ vzpomínal v závěru tažení roku 1809 podporučík Desboeufs. „Od doby, kdy jsem ho viděl naposledy (což bylo roku 1800) hodně ztloustl. Měl na sobě onoho dne podle svého zvyku ten tolik známý klobouk, staré plukovnické epolety, frak z modrého sukna s červeným koletem a vyložením (…), vestu i kalhoty z bílého kašmíru a jezdecké boty. Po několika manévrech před ním armádní sbor defiloval; stál opěšalý, ruce za zády, horní část těla trochu předkloněnou, čas od času si šňupl tabáku a prstem ukazoval na pluky. Jen co k němu vojáci přišli na dohled, začali křičet ,Vive l’Empereur!‘. Ty výkřiky šly od srdce a vyrážely se s nadšením, jež sahalo až k vytržení. Já křičel tak jako ostatní, díval se s obdivem na toho velkého muže a říkal si: ,Tak to je ta mocná hlava, první na světě, ze které už vzešlo tolik zázraků.‘ A znásobil jsem síly a křičel znovu: ,Vive l’Empereur!‘. Který válečník by nebyl dojatý? Měli jsme před sebou největšího vojevůdce, jakého kdy země nesla…“

Záměrně od roku 1804 vytvářel legendární obraz, spojující prostotu s výjimečností. Pro vojáky byl císař, vrchní velitel a zároveň i, jak mu sami říkali, jejich Petit caporal, či Petit Tondu, Malý kaprál, nebo ještě familiérněji Prcek. Byl to jejich nepřemožitelný bůh války!

Grande Armée aneb vyhrát válku nohama

Když císař Napoleon vytvářel roku 1804 armádu k invazi do Anglie, již o rok později ji obrátil k moři zády a vedl přes Německo do Rakous a na Moravu, vtiskl jí strukturu, která charakterizovala o pět let později i jeho Grande Armée d’Allemagne, Velkou německou armádu. Základní organizační pilíř představoval zcela samostatný a soběstačný organizační celek, armádní sbor. Každý armádní sbor se dělil na divize (většinou dvě), divize se skládala z brigád (ideálně ze tří, přičemž jedna byla lehká pěší). Brigádu tvořily dva až tři pěší pluky (régiment). K pěšímu pluku patřilo od roku 1809 i plukovní dělostřelectvo.

„Napoleon vyhrává válku našima nohama!“ říkali pěšáci Velké armády už od roku 1805 a měli pravdu.

Délkou pochodů i rychlostí přesunů tvořila Velká armáda nejmobilnější vojsko tehdejší Evropy, avšak roku 1809 už nebyly tato kvality tak zřejmé. V letech 1805–1807, plných tažení a bitev, řady ostřílených „starých knírů“ prořídly a mnohé z osvědčených pluků byly krom toho roku 1808 převeleny do Španělska. Císař Francouzů disponoval na Dunaji mohutným vojskem, značné procento ale tvořili nedávní odvedenci, dosud nezocelení, kteří nezískali mnoho bojových zkušeností a neměli taktické návyky v krvi. To všechno bude v bitvách u Aspern i Wagramu hodně patrné.

Napoleonské pěší pluky se dělily na řadové (de ligne) a lehké (leger) a všechny se označovaly čísly.

Základní organizační a taktickou jednotku tvořil u řadové i lehké pěchoty batalion (bataillon, prapor), členěný dále na kompanie (compagnie, rota). Po taktické stránce se ovšem kompanii říkalo peloton; dva pelotony dávaly takticky jeden divizion (division). Kompanie se dělila na dvě demi-compagnies (půlkompanie, dalo by se přeložit jako četa), z taktického hlediska nazývané section (sekce, oddíl). V boji se peloton formoval do trojřadu.

Batalion řadové pěchoty měl mít podle dekretu z 18. února 1808 organizačně šest kompanií (takticky tedy šest pelotonů, tudíž dvanáct sekcí). Skutečnost se mnohdy lišila, neboť batalion nemusel být na plných stavech, mohl v průběhu bojů prořídnout, či naopak vykazovat v důsledku posil nadstav. Dvě kompanie byly elitní (první granátnická, druhá voltižérská), čtyři další tvořili fyzilíři (fusilliers).

Bataliony používaly tři základní taktické formace: kolonu, linii a čtverhran (karé).

Batalionní (praporní) kolona představovala pochodovou i útočnou formaci a mohla mít v závislosti na užití i charakteru terénu různé uspořádání. Příklady najde čtenář na nákresech, které jsou srozumitelnější než slovní popis.

Trojřadou linii tvořily pelotony v jedné přímce vedle sebe s voltižéry nalevo a granátníky napravo.

V plukovní taktické sestavě mohly být bataliony rozmístěny několika způsoby, buď za sebou v koloně po batalionech (par bataillon), nebo vedle sebe do linie (en ligne), či stupňovitě (en échelon). Měl-li pluk tři prapory, mohl je kombinovat do smíšené sestavy (ordre mixte): dva prapory vytvořily kolony po stranách, třetí se postavil do linie mezi nimi. Podobně se v ordre mixte často rozvíjela brigádní sestava: dva bataliony jednoho pluku v kolonách na obou křídlech vytvořily kolony po stranách a dva bataliony jednoho pluku se uprostřed rozvinuly do linie, děla případně zaujala postavení na středu.

Karé (carré) tvořilo obrannou formaci proti jezdectvu. Vznikalo (zpravidla z kolony) obratem a přesunem pelotonů, jak ukazuje schéma.

Úloha elitních kompanií byla dvojí. Vysocí, urostlí a ostřílení granátníci (grenadiers) měli strhávat ostatní a dávat jim příklad. Voltižéři (voltigeurs) se naopak vybírali z mužů malých a dobře střílejících. V boji často uplatňovali harcovnickou taktiku, rozvinovali se před batalionem do střeleckého řetězu a vedli palbu způsobem zvaným tiraillement, střelbou střídavě ve dvojici, v níž jeden pálil na vybraný cíl, zatímco druhý nabíjel svoji zbraň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Napoleon na Dunaji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.