Vzor citace:

KROUPA, J. Politologie nejen pro právníky. 2., aktualizované vydání.
Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 204 s.

Právní stav publikace je k 29. 2. 2020.

© doc. JUDr. Jiří Kroupa, CSc., 2012, 2020

ISBN 978-80-7598-812-6 (brož.)

ISBN 978-80-7598-813-3 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer ČR, U Nákladového nádraží 10, 130 00 Praha 3,
v roce 2020 jako svou 4031. publikaci.

Odpovědná redaktorka Anna Vodičková

Vydání druhé (vydání první 2012). Stran 204.

Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko

Obsah této publikace naleznete také v ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz

e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel. 246 040 400

Obsah

Úvodem 9

Část první: Vymezení základních pojmů 11

Hlava první: Politologie, její metody a funkce 13

§ 1 Předmět politologie 13

§ 2 Metody politologie 14

§ 3 Funkce politologie 15

Hlava druhá: Moc, politická moc, legitimita 17

§ 1 Pojem moci 17

§ 2 Pojem politické moci 18

§ 3 Pojem legitimity 19

A. Funkce voleb 20

B. Teorie voličského rozhodování 20

§ 4 Byrokracie a byrokratismus 21

Hlava třetí: Demokracie 23

§ 1 Přístupy k pojmu demokracie 23

§ 2 Koncepty demokracie 24

§ 3 Modely demokracie 25

A. Majoritní (většinová) demokracie 25

B. Konsociační demokracie 25

C. Konsenzuální demokracie 26

D. Koalice, teorie koalic 27

E. Teorie polyarchie 29

F. Test relevance demokracie 29

§ 4 Teorie elit 30

Hlava čtvrtá: Totalitarianismus, autoritarianismus 33

§ 1 Totalitarianismus (totalitní diktatura) 33

§ 2 Autoritarianismus 34

§ 3 Přechody k demokracii 34

A. Přechod k demokracii v ČSSR, ČSFR a ČR 35

Hlava pátá: Politický systém 39

§ 1 Systémový přístup k politickým jevům 39

§ 2 Pojem politického systému a jeho funkce 39

§ 3 Institucionální subsystém 41

A. Evoluce politických stran 41

B. Funkce a pojem politické strany 42

C. Typologie politických stran 43

D. Politické strany v České republice 45

I. Vznik a vývoj politických stran v České republice 45

1. Období od listopadu 1989 do voleb roku 1990 45

2. Volební období 1990–1992 46

3. Volební období 1992–1996 48

4. Volební období 1996–1998 50

5. Volební období 1998–2002 52

6. Volební období 2002–2006 54

7. Volební období 2006–2010 56

8. Volební období 2010–2013 60

9. Volební období 2013–2017 62

10. Volební období 2017– 64

E. Politická hnutí 66

F. Zájmové organizace 67

I. Zájmové organizace v České republice 69

1. Zájmové organizace ekonomických zájmů 69

II. Občanská sdružení − spolky 71

III. Tripartita v ČR 72

§ 4 Normativní subsystém 72

§ 5 Komunikační subsystém 73

A. Média a společnost 73

I. Význam a moc médií 73

II. Média a společnosti 74

III. Normativní teorie 75

IV. Základní pojmy 76

1. Pojem komunikace 76

2. Masová komunikace 77

V. Společenské funkce médií 79

VI. Typologie médií 80

VII. Informační funkce médií 81

§ 6 Média v České republice 86

A. Masová média v České republice 86

I. Transformace médií v České republice 86

II. Tištěná média 88

III. Elektronická média 89

Hlava šestá: Politická kultura 93

§ 1 Pojem politické kultury 93

§ 2 Typy politické kultury 94

Část druhá: Srovnávací politologie 97

Hlava první: Typologie politických systémů 99

§ 1 Systémy stran 106

A. Typologie systémů stran 106

B. Charakteristika systému stran v České republice 109

C. Systémy stran vybraných států 110

I. Systém stran ve Spojených státech 110

II. Systém stran ve Velké Británii 113

III. Systém stran ve Francouzské republice 118

IV. Systém stran Italské republiky 123

V. Systém stran Spolkové republiky Německo 126

VI. Systém stran v Rakousku 130

VII. Systém stran v Polsku 135

VIII. Systém stran Slovenské republiky 138

IX. Systém stran Ruské federace 144

Část třetí: Mezinárodní systém 149

Hlava první: Mezinárodní systém 151

§ 1 Pojem mezinárodního systému 151

§ 2 Subjekty (prvky) mezinárodního systému 152

A. Státy 152

B. Mezinárodní organizace 155

I. Mezinárodní vládní organizace 156

II. Nevládní mezinárodní organizace 164

C. Nadnárodní korporace 167

D. Ostatní subjekty mezinárodního systému 169

E. Mezinárodní vztahy 169

§ 3 Modely mezinárodního systému 169

Hlava druhá: Zahraniční politika 172

§ 1 Národní zájem – základ zahraniční politiky 172

§ 2 Determinanty zahraniční politiky 173

§ 3 Prostředky (nástroje) zahraniční politiky 174

§ 4 Orgány uskutečňující zahraniční politiku 177

§ 5 Zahraniční politika České republiky 178

Hlava třetí: Evropská ekonomická integrace 183

§ 1 Historie evropské ekonomické integrace 183

§ 2 Česká republika a Evropská unie 187

§ 3 Orgány Evropské unie 188

§ 4 Vnější vztahy Evropské unie 195

§ 5 Společná bezpečnostní a obranná politika Evropské unie 197

Rejstřík 201

Úvodem

Studijní text je určen především posluchačům právnického studia. Právě jim má zprostředkovat základní pojmy teorie politiky a institucí politického systému, a to nejen v obecné rovině, ale včetně prezentace institucí politického systému České republiky, stejně jako i systému mezinárodního.

Vybraná témata jsou dána i obsahem programů studia právnických fakult. Na tato témata navazuje výuka ústavního práva České republiky, srovnávacího ústavního práva, evropského práva a mezinárodního veřejného práva.

Právě proto, že je určen především posluchačům právnického studia, díky výuce státovědy, která je integrální součástí studijních programů právnických fakult, se studijní text nezabývá mj. státem a takovými otázkami, jako je například problematika forem vlády či volebních systémů.

Na druhé straně se zabývá dosud podceňovanou problematikou, jakou představují média. V současné době, kterou francouzský novinář a teoretik Ignacio Ramonet charakterizuje jako „tyranii médií“, je to nanejvýš potřebné.

Studijní text by měl být zároveň podnětem pro další studium politiky, a to nejen jako součásti studijních povinností, ale i jako zdroje poznání pro aktivní občanskou účast v politice. Česká politologie jako dynamicky se rozvíjející akademický obor disponuje v současné době mnoha kvalifikovanými výstupy.

Rád bych také využil této příležitosti k poděkování za dlouhodobou spolupráci šéfredaktorce Ivě Rolečkové a za cenné podněty redaktorkám Anně Vodičkové a Jiřině Šiškové.

autor

Část první

Vymezení základních pojmů

Hlava první

Politologie, její metody a funkce

§ 1 Předmět politologie

Politologie (politická věda, political science, science politiques, Politische Wissenschaft) je sice na jedné straně relativně mladou akademickou disciplínou, na druhé straně se však s úsilím o analýzu jevů a problémů politiky setkáváme již ve starověkém Řecku. Ostatně samotný pojem politika je odvozen od řeckého polis – obec.

Politologie se jako věda konstituovala koncem 19. a počátkem 20. století. Konstituování politologie však v žádném případě neznamenalo, že by zároveň došlo k jednoznačnému vymezení jejího předmětu, což je aktuální otázkou dosud. Tento stav je vyvolán řadou faktorů.

V prvé řadě je třeba si uvědomit, že je nadále politická realita zkoumána i dalšími společenskovědními disciplínami – sociologií, sociální psychologií, filozofií, historií, právní vědou, ekonomií.

Velkou roli zde hraje rovněž rozdílný přístup jednotlivých politologických škol, které se neliší jen aplikovanými metodami a filozofickými východisky, ale i jistými tradicemi „národních“ škol. Takže v této souvislosti můžeme nepochybně mluvit o empirických a sociálně psychologických přístupech převládajících ve Spojených státech, a tedy i o snaze o co nepřesnější popis a analýzu politických jevů. Stejně jako o tom, že ve Francii byla politologie dlouhou dobu ztotožňována se státovědou, a proto byl v popředí jejího zájmu stát a jeho fungování.

Na druhé straně je však možno konstatovat, že již několik desítek let existuje vymezení předmětu politologie, které představuje východisko. Jedná se o vymezení spočívající ve čtyřech základních tematických okruzích (bylo přijato na Mezinárodní konferenci politologů v Paříži v roce 1948):

– politická teorie (politická teorie, dějiny politických teorií),

– politické instituce (ústavy, formy vlády, regionální a lokální formy vlády, veřejná správa, srovnávací studium institucí),

– strany, skupiny, veřejné mínění (politické strany, skupiny a asociace, účast občanů na vládě, veřejné mínění, média),

– mezinárodní vztahy (mezinárodní politika, mezinárodní organizace, mezinárodní vztahy a zahraniční politika).

V současné době se setkáváme s vymezením předmětu politologie, které vychází z trojdimenzionálního pojetí politiky vyjádřené pomocí anglických pojmů pro politiku – polity, politics a policy.

Polity představuje institucionální a normativní rozměr politiky spočívající především v ústavních a politických institucích, právním řádu a tradicích. Politics je procedurálním rozměrem politiky, která zprostředkovává zájmy prostřednictvím konfliktů či konsenzů, zejména však jde o soupeření o podíl na politické moci či uplatňování vlivu na politickou moc. Policy je pak obsahem politiky, je jejím výsledkem formulovaným normotvornými orgány v podobě zákonů, nařízení a vyhlášek a exekutivou v podobě uskutečňování vnitřní (daňové, sociální, zdravotní, zemědělské atd.) a zahraniční politiky.

§ 2 Metody politologie

Vedle předmětu zkoumání se politologie, stejně jako jiné vědní obory, vyznačuje metodami, kterými tento předmět zkoumá, tedy metodologickými postupy, kterými získává poznatky a formuluje případné závěry pro uplatnění v politické praxi. Využívá zpravidla metody, které jsou známé z jiných vědních odvětví, ať již se jedná o takové obecné metody aplikované právě ve společenských vědách, jako je metoda logická, historická či historicko-srovnávací, behaviorální, systémová, geografická, či sociologické procedury.

Logická metoda představuje řadu myšlenkových postupů, jakými mohou být indukce a dedukce, abstrakce, analýza a syntéza. Umožňuje charakterizovat jevy politického života, vidět je v souvislostech a formulovat zobecňující závěry.

Metoda historická usiluje o postižení jevů politického života v zorném úhlu jejich vzniku a vývoje, resp. z hlediska jejich dočasnosti nebo naopak trvanlivosti. A to ve spojitosti s jinými jevy sociálně-ekonomického prostředí, které mají na formování politických institucí a procesů vliv.

Historicko-srovnávací metoda pak umožňuje zkoumat podstatu politických jevů na základě jejich společného původu či dějinné souvislosti.

Metoda behaviorální vychází při zkoumání politického života z empirického studia individuálního politického chování jednotlivce, které se snaží maximálně systemizovat, matematicky zpracovat, a tak maximálně verifikovat. Používá se hlavně při analýzách volebního chování a veřejného mínění.

Systémová metoda spočívá v aplikaci pojmu systém na soubor prvků, přičemž se zkoumají jak jednotlivé prvky a jejich vzájemné vztahy, tak i soubory prvků (subsystémy). O vlastnostech systému vypovídají nejenom jeho prvky, popř. soubory prvků a jejich uspořádání (struktura), ale i kvalita jejich vztahů. Zároveň může být zkoumán i vztah různých systémů, přičemž jeden systém může být subsystémem jiného systému. Což umožňuje, jak o tom svědčí použití této metody při formulování pojmu politického systému, komplexní pojetí politiky.

Metoda geografická bere při analýze politického chování jednotlivců i skupin v úvahu rovněž geografické faktory.

Pokud jde o sociologické metody, jedná se o využití základních procedur, kterými jsou procedury statistická, monografická, experimentální, typologická a historická.[1]

§ 3 Funkce politologie

Politické teorie nevznikají bez vazby na společnost, na sociální a politické problémy. Politické teorie jsou vlastně teoretickou reflexí těchto problémů. A jen reflexí nebo prostředkem jejich řešení? Jinak řečeno, je politická teorie schopna ovlivnit politickou praxi? Jestliže odpovíme na položenou otázku kladně, můžeme dospět k formulaci čtyř základních funkcí politologie.

Realizace deskriptivní funkce spočívá v tom, že politologie umožňuje odpovědět na otázku jaká je politická skutečnost. Podává tedy její popis. Čímž zároveň vzniká potřeba interpretace této skutečnosti. Potřeba odpovědi na otázku, proč je politická skutečnost, jaká je, co přispělo k jejímu zformování, co je podstatou politických procesů a jevů, jež jsou pro ni příznačné.

Na to odpovídá vysvětlující funkce. Politologie však umožňuje i další odpovědi. Díky své funkci prognostické a funkci instrumentální.

Jednak jde o odpověď na otázku, jaká bude politická skutečnost, jakým směrem se vyvíjí. Prognostická funkce tak orientuje politologii na zkoumání budoucího vývoje. Jednak jde o odpověď, jakými způsoby lze tohoto vývoje dosáhnout, jednak jaké prostředky mají být použity. Politologie přispívá realizací těchto funkcí nejen k volbě optimálních politických cílů, ale i odpovídajících politických prostředků. Realizace těchto funkcí politologie nepochybně může znamenat přínos na jedné straně pro „vládnoucí“, na druhé straně i pro „ovládané“.

Doporučená literatura

Berg-Schlosser, D., Stammen, T. Úvod do politické vědy. Praha: ISE, 2000.

Cabada, L., Kubát, M. a kol. Úvod do studia politické vědy. Praha: Eurolex Bohemia, 2004.

Drulák, P. a kol. Jak zkoumat politiku. Kvalitativní metodologie v politologii a mezinárodních vztazích. Praha: Portál, 2008.

Heywood, A. Politologie. Praha: Eurolex Bohemia, 2004.

Novák, M. a kol. Úvod do studia politiky. 2. rozš. a dopl. vydání. Praha: SLON, 2019.

[1] Viz např. Jandourek, J. Sociologický slovník. Praha: Portál, 2007.

Hlava druhá

Moc, politická moc, legitimita

§ 1 Pojem moci

Moc představuje klíčový pojem nejen pro politologii, ale i pro další společenské vědy. Anglický matematik a filozof Bertrand Russel (1872–1970) se vyjádřil o významu tohoto pojmu v tomto směru zcela jednoznačně, když prohlásil, že moc je fundamentálním pojmem společenských věd, stejně jako je energie fundamentálním pojmem fyziky.

Pro politologii má samozřejmě specifickou důležitost, neboť na základě vymezení tohoto pojmu je možno analyzovat politiku, politické instituce, politické procesy. Proto se dostal do popředí zájmu mnoha politologických škol i jednotlivých autorů.

Ačkoliv se s úsilím o vymezení této kategorie setkáváme již ve starověku (Platon, Aristoteles), obecněji akceptovatelným se stalo až pojetí moci německého sociologa Maxe Webera (1864–1920) publikované počátkem dvacátých let našeho století. Max Weber chápal moc jako možnost rozhodovat o chování jiných osob, a to i proti jejich vůli.

Jak ukazuje následující typologie polského sociologa Zygmunta Baumana, přístupy k pojmu moc, které uspořádal do několika základních skupin, zůstaly nadále různorodé.

1. Koncepce behaviorální, které chápou moc jako určitý zvláštní způsob chování korelovaný s chováním jiných osob nebo skupin. Tawney: „Moc můžeme definovat jako schopnost jednotlivce nebo skupiny osob modifikovat chování jiných osob nebo skupin.“

2. Koncepce teleologické, v nichž je moc podrobena analýze ve funkcionální rovině. Russel: „Moc je vytváření plánovaných následků.“

3. Koncepce instrumentální, v jejichž rámci je moc definována prostřednictvím prostředků, které používá, nejčastěji pak pomocí násilí. Bierstedt: „Moc je možnost použití síly.“

4. Koncepce strukturální, jež považuje moc za společenský vztah mezi dvěma skupinami lidí. Duverger: „… v základech mocenského jevu spočívá rozlišení vládnoucích a ovládaných.“

5. Koncepce ztotožňující moc s vlivem. Müller-Deham: „Moc je usměrněný vliv nebo jeho možnost.“

Všechny uvedené definice však mají – podle téhož autora – jeden závažný nedostatek, a to že v nich moc nevystupuje jako prostředek regulace meziskupinových konfliktů. Z. Bauman zdůrazňuje, že nezbytnou podmínkou existence vztahu moci je konflikt mezi nejméně dvěma osobami nebo skupinami.

V souladu s tímto pojetím pak dospívá ke konfliktní definici moci: „Moc je v dané společenské struktuře institucionalizovaný způsob přijímání rozhodnutí určujících způsob rozdělování statků, které jsou předmětem konfliktu; rozhodnutí, zavazující strany, jež se v tomto konfliktu nacházejí.“[2]

Vedle toho, že se politologie zabývá pojmem moci obecně, usiluje zároveň o vymezení pojmu politické moci.

§ 2 Pojem politické moci

Politická moc je mocí institucionalizovanou (formalizovanou) a používá specifické prostředky:

– autorita,

– pravdivé přesvědčování nebo klamavou manipulaci sociálními hodnotami, idejemi nebo emocemi,

– ekonomický nebo morální tlak,

– fyzické donucení.

Pokud jde o autoritu, jsou v politologii v podstatě dva přístupy. Jeden přístup ztotožňuje autoritu s mocí, druhý pak chápe autoritu jako zvláštní schopnost společenské skupiny (osobnosti) nenásilně (bez použití donucení) ovlivňovat chování jiné skupiny (osobnosti). Jak zdůrazňuje právník a politolog František Šamalík (1923–2008), autorita není prostým vztahem rozkazu a poslušnosti, nýbrž vztahem, jemuž na obou stranách odpovídá uvědomění a vzájemné porozumění, reciprocita proteplená i emocionálně.

Politické moci jsou připisovány důležité funkce:

– integrační, spočívající ve sjednocování a koordinaci konfliktních jednání;

– distribuční, spočívající v prosazování kritérií, na jejichž základě se rozdělují materiální i nemateriální statky;

– ochranná, spočívající v zabezpečení vnitřní i mezinárodní bezpečnosti;

– strukturotvorná, spočívající ve vytváření institucí, které se přímo nebo nepřímo podílejí na politických rozhodovacích procesech.

Zvláštním druhem politické moci je státní, resp. veřejná moc, která je předmětem zájmu státovědy.[3]

§ 3 Pojem legitimity

Legitimita moci představuje – vyjdeme-li kupříkladu ze strukturální definice moci – oprávnění vládnoucích rozhodovat a zároveň dobrovolnou akceptaci jejich rozhodnutí ovládanými. Politická legitimita spočívá podle amerického politologa S. M. Lipseta (1922–2006) ve schopnosti systému vytvořit a udržet víru lidu v to, že jeho politické instituce maximálně odpovídají zájmům dané společnosti.

Legitimita je stejně jako moc spjata s M. Weberem (Autorita, etika a společnost. Praha: Mladá fronta, 1997), který zformuloval tři principy „ospravedlnění“ moci:

a) Legální, kdy je „platnost“ příkazů odůvodněna systémem racionálně vytvořených pravidel majících obecně závaznou platnost. Moc nositele přikazovací pravomoci je legitimní potud, pokud těmto pravidlům odpovídá.

b) Tradiční, kdy se „platnost“ příkazů zakládá na autoritě osoby vyplývající z posvátnosti tradice, tj. z toho, co je vžité, co vždycky bylo tak a co ukládá poslouchat osobu hodnostáře.

c) Charismatický, kdy má osobní autorita zdroj v uchvácenosti něčím mimořádným, víru v charisma, ve zjevení, v milosti spočívající na osobním zjevení spasitele, proroka, hrdiny.

Kanadský politolog D. Easton (A Systems Analysis of Political Life, New York: John Wiley, 1965) rovněž analyzoval legitimitu a dospěl k závěru, že má tři aspekty:

– ideologický, který vychází z hodnot a principů, jež jsou základem politického systému,

– strukturální, který zahrnuje procedurální normy uplatňující se v daném politickém systému,

– osobní (personální), který vyjadřuje vztah k osobám zastávajícím veřejné funkce.

A dodává, že souhlas nemusí nutně zahrnovat všechny tři aspekty. Tak například souhlas, jehož základem je akceptace hodnot, neznamená bezpodmínečný souhlas s osobami stojícími v čele politických institucí. Na druhé straně však souhlas zahrnující všechny aspekty legitimity umocňuje míru podpory politického systému.

Také podle anglického politologa D. Beethama (The Legitimation of Power, London: Macmillan, 1991) má legitimita tři navzájem spjaté úrovně. První úroveň představují způsoby získávání moci a způsoby její realizace. Druhou úroveň reprezentují shodné názory vládnoucích a ovládaných na fungování politického systému a třetí úroveň aktivní postoje ovládaných spočívající mj. v účasti ve volbách a referendech, popř. v dalších projevech jejich politického chování.

Jak D. Easton, tak i D. Beetham tedy akceptují jako součást legitimity politické moci způsoby jejího získávání, přičemž v demokratickém politickém systému může být získána jedině cestou svobodných a pluralitních voleb, které se pravidelně opakují.

A. Funkce voleb

Význam voleb vyžaduje, abychom se seznámili alespoň se základními funkcemi voleb, jež jsou „převládajícím ortodoxním mechanismem ortodoxní participace v moderním světě“.

Základní funkce jsou formulovány např. takto:

a) Volby jako prostředek legitimace politické moci (a vládnoucí strany nebo vládnoucích stran) na základě reprezentace názorů a zájmů voličů a přenesením jejich důvěry na strany a osoby.

b) Volby jako pro společnost přijatelný prostředek výběru politické elity cestou formace politické reprezentace, vycházející z diferenciace politických směrů, avšak určené ústavou, ke hledání konsenzu na základě možné integrace, resp. harmonizace zájmů.

c) Volby jako procedura pokojného řešení politických konfliktů ve společnosti, která pomocí procesních pravidel a prostřednictvím „sčítání vůlí“ umožňuje převést konkurenční boj o politickou moc na utkání v rámci určitých pravidel „politické hry“.

d) Volby jako prostředek kontroly, ověřování politické moci, který (také svou pravidelností) aktualizuje možnost uskutečnit mocenské změny ve státě (vláda na čas).

e) Volby jako prostředek aktivizace voličů ve prospěch určitých hodnot, cílů a programů, a tím jako nástroj posilování občanského vědomí a participace občanů na politickém životě.[4]

B. Teorie voličského rozhodování

Jak uvádí A. Heywood, nejvýznamnější teorie voličského rozhodování (modely hlasování) jsou čtyři. Jako časově první teorii volebního chování prezentuje model identifikace s politickou stranou. Tento model je založen na psychologickém poutu, které voliče váže k politické straně. Hlasování je výrazem politického stranictví. Není ovlivněno takovými faktory, jako jsou projevy konkrétní politiky, osobnosti nebo mediální prezentace.

Politická loajalita je výsledkem rané politické socializace, jejímž základem je zpravidla rodina. Tato identifikace s sebou přináší stabilitu a kontinuitu.

Sociologický model teorie voličského rozhodování interpretuje volební chování na základě příslušnosti voliče s členstvím v konkrétní společenské skupině, z nichž mají velkou důležitost třídy, gender, náboženství, etnicita a region. Tento model nepodceňuje politickou socializaci, avšak poukazuje i na význam sociálních zájmů.

Model racionální volby vidí motiv rozhodování voliče v racionální volbě vycházející z jeho osobního zájmu. Popřípadě je tento model prezentován jako teorie sankčního hlasování. Hlasování je považováno za retrospektivní vyjádření ke straně (stranám), která dosud vládla.

Čtvrtý model – model dominantní ideologie – pak vidí hlasování jako výsledek ideologické manipulace a ideologického ovládání, které je realizováno školou, vládou a v současné době především masovými médii.[5]

§ 4 Byrokracie a byrokratismus

Max Weber v souvislosti se svojí analýzou otázek moci a legitimity zformuloval i pojetí moderní byrokracie jako výrazu legální (racionální) legitimity.

V jeho pojetí je byrokracie společenskou vrstvou nebo skupinou lidí, jež se profesionálně zabývá odborně výkonnými stránkami činnosti různých organizací („na veřejnoprávní platformě byrokratický úřad, v soukromohospodářské oblasti byrokratický podnik“). Jako taková je technickou nezbytností, a tedy něčím společensky užitečným a prospěšným.

Přitom současně znamená i určitou zvláštní formu organizačních vztahů, jež se vyznačují racionalizací řízení na základě odosobňující hierarchie a kontroly, podřízenosti a nadřízenosti, kompetence a specializace, pevné mzdy a stálého postavení, jakož i zvláštního profesionálního smýšlení a chování. Jako taková se ukazuje v mnoha případech výkonnější než jiné formy organizace.

Oponenti M. Webera však poukazují na to, že je zde nebezpečí záměny prostředků a cílů, které mají být dosaženy. Procedury se z prostředku stávají samotným cílem a nepředstavují prostředek efektivního dosažení cíle. V tomto případě je však adekvátnější mluvit o byrokratismu. Podobně můžeme označit za byrokratizaci takový stav, kdy se byrokracie odtrhuje od vyšších (volených) řídicích orgánů a členské základny, odcizuje se jejich zájmům a vymyká jejich kontrole. Z výkonných orgánů se tak stávají orgány rozhodující.

Německý sociolog Rudolf Michels (Strany a vůdcové. K sociologii politického stranictví. Praha: Orbis, 1931) na základě analýzy politických stran dospěl k závěru, že tendence k byrokratizaci je imanentní každé masové organizaci, neboť se ve vývoji těchto organizací prosazuje železný zákon oligarchizace.

Formování byrokratické (oligarchické) struktury politické instituce je podle něho důsledkem působení tří faktorů:

– „technických“ vlastností politické instituce, především objektivní potřebou její racionální (formalizované) stránky,

– psychických vlastností organizovaných mas, které chtějí „uctívat vůdce“,

– autoritářského charakteru politických vůdců.

Doporučená literatura

Fibich, J. K otázkám byrokracie a byrokratismu. Praha: Academia, 1967.

Heywood, A. Politologie. Praha: Eurolex Bohemia, 2004.

Loužek, M. Max Weber. Život a dílo. Weberovské interpretace. Praha: Karolinum, 2005.

Šamalík, F. O politické společnosti. Brno: Masarykova univerzita, 1994.

[2] Bauman, Z. Vízie ludského sveta. Bratislava: Obzor, 1967, s. 335.

[3] Viz Filip, J., Svatoň, J. Státověda. 5. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2011.

[4] Klokočka, V. Ústavní systémy evropských států. Praha: Linde, 1996, s. 304–305.

[5] Heywood, A. Politologie. Praha: Eurolex Bohemia, 2004, s. 261–263.

Hlava třetí

Demokracie

§ 1 Přístupy k pojmu demokracie

Demokracie je nepochybně jednou z klíčových kategorií jak politické teorie, tak i praxe. Zároveň představuje i pojem mnohovýznamový, jak o tom svědčí více jak tři sta definic a výroků, které byly k jeho vymezení shromážděny.

Jednou z možností, jak se v této významové šíři orientovat, je akceptace nejméně čtyř častých přístupů k pojmu demokracie, s nimiž se v současné době setkáváme.

První přístup ztotožňuje demokracii se zabezpečením lidských a občanských práv. Demokracie v tomto smyslu spočívá nejen v právním (ústavním) zakotvení práv a svobod, ale také v jejich soudních (obecné, správní a ústavní soudy) a mimosoudních garancích (např. ombudsman). Právní zakotvení přitom musí respektovat základní standard, který je vtělen do mezinárodněprávních úmluv na ochranu lidských práv. Tyto úmluvy zároveň konstituovaly mezinárodní mechanismy kontroly lidských práv včetně kontroly soudního typu (Evropská a Americká úmluva o lidských právech).

Druhý přístup chápe pod pojmem demokracie takové uspořádání soustavy nejvyšších státních orgánů (formy vlády) a vertikální struktury státu (učlenění státu), které je založeno na principu dělby moci, jejímž smyslem je zabránit zneužívání moci v rukou jednotlivce nebo jednoho státního orgánu.

Princip dělby moci proto v prvé řadě vyžaduje rozdělení moci na moc zákonodárnou, která vyjadřuje obecnou vůli státu, přijímá zákony, moc výkonnou, která vykonává zákony, a moc soudní, která trestá zločiny a rozhoduje spory.

Dále však musí mezi orgány reprezentujícími tyto moci existovat „brzdy“ vyvažující působení jednotlivých mocí, aby tak některá z nich nezískala rozhodující postavení.

V horizontální rovině se nejúplněji uplatňuje princip dělby moci v prezidentské republice (USA), jeho projevy ovšem nalezneme i v současné parlamentní formě vlády.[6]

Ve vertikální rovině pak princip dělby moci spočívá v autonomii, tedy v samostatném rozhodování formálně (právně) i fakticky (finančně) zajištěném orgánu místní samosprávy.

Třetí přístup je možno charakterizovat jako přístup axiologický. Demokracie je chápána jako prosazování hodnot, jako svoboda, rovnost, spravedlnost, pravda, láska ve společenských vztazích. Výstižné pojetí tohoto přístupu najdeme v Hovorech s TGM Karla Čapka: „Demokracie není jen formou státní, není jen tím, co je psáno v ústavách; demokracie je názor na život, spočívá na důvěře v lidi, v lidskost a v lidství, a není důvěry bez lásky, není lásky bez důvěry (…), demokracie je diskuze. Demokracie je hovor mezi rovnými…“

Podobně prohlásil Václav Havel: „… bez souboru obecně přijímaných, obecně sdílených a všemožně upevňovaných mravních hodnot, imperativů, závazků, měřítek a ideálů nebude fungovat ani zákon, ani demokracie (…), bez dobré vůle, slušnosti, rozumu, smyslu pro spravedlnost, odpovědnosti, lásky k pravdě a k bližnímu jsou všechna politická pravidla a instituce stejně mrtvými a bezcennými jako počítač či telefon bez člověka, který s nimi umí zacházet.“

Čtvrtý přístup, který chápe demokracii jako politický proces (pravidla pro konstituování politické moci a její fungování), je zpravidla nazýván procedurální. A právě jím se budeme nadále zabývat, protože v jeho rámci se setkáváme s několika téměř všeobecně uznávanými koncepty a modely.

§ 2 Koncepty demokracie

Vedle přístupů k demokracii se při definování demokracie dále setkáváme s dvěma základními koncepty, které jsou prezentovány na základě rozdílného zprostředkovávání zájmů. První koncept je založen na zprostředkovávání zájmů prostřednictvím politických strana a jejich soutěžení – soutěživá, konkurenční demokracie, druhý na zprostředkovávání zájmů prostřednictvím jejich harmonizace korporacemi zaměstnanců a zaměstnavatelů (zájmových skupin) – korporativní, resp. neokorporativní demokracie.

Pro neokorporativní demokracii je v prvé řadě příznačný omezený počet zájmových skupin, které zprostředkují především ekonomické zájmy. Jejich typickým rysem je hierarchicky uspořádaná vnitřní struktura. Tyto zájmové skupiny dále mají úzkou vazbu na stát, který vlastně vystupuje jako koordinátor jejich činnosti a aktivní činitel usilující o dosahování celospolečenského konsenzu.[7]

§ 3 Modely demokracie

A. Majoritní (většinová) demokracie

Majoritní demokracie, která je také často charakterizována jako tzv. westminsterský model, se vyznačuje následujícími rysy:

– Výkonná moc je soustředěna do rukou „jednobarevné“ vlády.

– Vláda fakticky dominuje nad parlamentem, neboť je složena z vedoucích představitelů vítězné strany, a může se proto opírat o parlamentní většinu.

– Bikameralismus má asymetrický charakter, rozhodující pravomoci jsou v rukou nižší komory.

– Systém dvou stran, což znamená, že i při existenci většího počtu stran bojujících o moc získávají moc dvě velké strany.

– Rivalizace (soutěž) mezi stranami má jednorozměrný charakter – předmětem sporu je především ekonomická a sociální politika (soukromé nebo veřejné vlastnictví výrobních prostředků, role státu v ekonomice, přerozdělování finančních prostředků, omezování nebo rozšiřování programů sociální pomoci).

– Většinový volební systém poměrné (relativní) většiny, takže zvolen je ten kandidát, který získá víc hlasů než jeho soupeři.

– Unitární (jednotná) územně organizační struktura státu.

– „Nepsaná“ ústava, takže lze mluvit o neomezené suverenitě parlamentu.

– Omezená aplikace takových institutů přímé demokracie, jakými jsou referendum, lidová iniciativa apod.

Jak vyplývá již ze samotného názvu tohoto modelu, s jeho aplikací se setkáváme ve Velké Británii. V osmdesátých letech fungovala majoritní demokracie i na Novém Zélandu, v Irsku, Lucembursku, Švédsku a Norsku.

Tvůrce tohoto modelu Arend Lijphart (Democracy in Plural Societies. A Comparative Exploration. USA: Yale University Press, 1977) vytvořil jako další model demokracie takový model demokratického politického procesu, jenž má zabránit tomu, aby se rozhodnutí většiny dostala do rozporu se zájmem menšin (národnostních, jazykových, náboženských) v podobě konsociační demokracie.

B. Konsociační demokracie

Konsociační demokracie představuje takový způsob rozhodování, na němž se podílejí všichni, jichž se rozhodování týká. Jsou pro ni příznačné tyto rysy:

– Tzv. velké koalice, vládní i parlamentní, s účastí tak velkého počtu stran, jak je to možné.

– Vzájemné veto, kterým disponují všechny menšiny.

– Volební systém je proporcionální (poměrného zastoupení), aby se dostaly do parlamentu i malé politické strany.

– Zajištění vysokého stupně samosprávy menšin v otázkách, které jsou jejich výlučnou záležitostí.

– Ve věcech obecného zájmu by měly rozhodovat všechny menšiny se zhruba proporcionálním stupněm vlivu.

– O ostatních záležitostech je však možné ponechat rozhodnutí a jejich výkon menšinám.

Dokladem praktického uplatňování tohoto modelu jsou menší evropské státy – Belgie, Švýcarsko. Lijphart dospěl modifikací konsociační demokracie a jejím zevšeobecněním k novému modelu, modelu konsenzuální demokracie.

C. Konsenzuální demokracie

Podstatou konsenzuální demokracie je podle Lijpharta (Democracies. Patterns of Majoritarian and Consensus Government in Twenty-One Countries. USA: Yale University Press, 1984) snaha nahradit princip většiny ohraničením, rozšířením nebo podílem na moci mnoha způsoby. A za její rysy považuje:

– Vytváření tzv. velkých koalic, což umožňuje účast na moci většího počtu stran, a tedy i zmenšení rivalizace a zvýšení významu mezistranických jednání a dohod.

– Formální i neformální dělbu moci.

– Symetrický bikameralismus, který umožňuje zastoupení menšin, a to především díky způsobu, jakým je konstituována tzv. vyšší komora.

– Systém více stran spočívající nejen v jejich samotném počtu, ale zejména ve skutečnosti, že žádná z těchto stran není schopna získat většinu mandátů, a tudíž vytvořit „jednobarevnou“ vládu.

– Vícerozměrný charakter rivalizace mezi politickými stranami spočívající v několika rovinách sporných otázek, především spory mezi národnostními a etnickými menšinami, popř. spory na náboženském základě.

– Volební systém poměrného zastoupení, jehož cílem je takové rozdělení mandátů v parlamentu, které v maximálně možném měřítku odpovídá volebním preferencím včetně podpory malých politických stran.

– Federalismus nebo decentralizaci, znamenající nejen provedení dělby moci mezi centrem a územně-politickými (státy) a územně správními jednotkami (kraji, okresy, obcemi), ale i projevy zájmové samosprávy umožňující autonomii velkých společenských skupin.

– Psanou ústavu a veto menšin, tedy existenci takové ústavy, která má vyšší právní sílu a je schvalována či měněna zvláštní procedurou (tzv. kvalifikovanou většinou), která vyžaduje dosažení kompromisu mezi různými společenskými skupinami, resp. jejich politickými reprezentanty.

Podle samotného A. Lijpharta byly nejblíže konsenzuálnímu modelu demokracie konsociační (viz výše). Blížily se mu demokracie v Itálii a Francii (v období tzv. V. republiky) a prvky jak většinové (systém stran, většinový volební systém), tak i konsenzuální demokracie (dělba moci, rovnovážný bikameralismus, federalismus) jsou příznačné pro demokracii v USA.

V devadesátých letech provedl klasifikaci vycházející z uvedených znaků irský politolog P. Mair (The West European Party System, 1996), který státy v západní Evropě rozdělil do tří skupin:

a) státy jako Nizozemsko, Švédsko, Belgie, Rakousko, které se přibližují konsenzuálnímu modelu,

b) státy jako Spolková republika Německo, Finsko, Švýcarsko, Dánsko, Norsko, u nichž se setkáváme s prvky jak většinové, tak i konsenzuální demokracie,

c) státy jako Francie, Itálie, Irsko, Velká Británie, blížící se modelu většinovému.

D. Koalice, teorie koalic

Konsenzuální, stejně jako i konsociační model demokracie[8] předpokládají koaliční vládnutí. Pojem koalice je používán pro označení pro spolupráci politických stran, s níž se můžeme setkat v podobě předvolební koalice, která má – např. při existenci uzavírací klauzule – umožnit vstup do zastupitelského sboru i těm stranám, které by jinak samostatně neměly šanci, nebo i povolební koalice směřující k vytvoření koaliční vlády či spolupráci v opozici.

Teorie koalic uvádí dva možné přístupy k vládním koalicím politických stran vyplývající z odlišných tradic. Zatímco tzv. americká tradice nazývaná „office seeking“ znamená úsilí politických stran o získání co největšího počtu míst v exekutivě, evropská tradice chápe koalice především jako platformu pro prosazování politického programu. Proto je nazývána „policy-seeking“.[9]

Vládní koalice sice vznikají zejména v souvislosti s volbami, nicméně vznik nové koalice může být spjat i se změnou v osobě premiéra, se změnou stranického složení vládní koalice, popř. s přeformulováním koalice, tj. situací, kdy v důsledku rezignace vlády mezi volbami dosavadní koaliční partneři vytvoří další – novou – koalici v čele se stejným premiérem.[10]

Typologie koalic rozeznává dva základní typy koaličních vlád. Prvním typem je minimální vítězná koalice (minimal winning coalition), která zahrnuje pouze takový počet stran (mandátů), který je nezbytný pro získání nadpoloviční většiny hlasů v příslušném zastupitelském sboru. Druhým typem pak je nadměrná koalice (surplus majority coalition), která zahrnuje alespoň jednoho nebo více nadbytečných členů.

V rámci těchto základních typů se setkáváme s dalším členěním, které bere v úvahu programové hledisko, takže v rámci minimální vítězné koalice se může jednat o minimální vítěznou ideově propojenu koalici (minimal connected winning coalition) nebo o koalici minimální vítěznou ideově nepropojenou. Pokud jde o nadměrnou koalici, může mít rovněž podobu nadměrně ideově propojené koalice, stejně jako i koalice nadměrně ideově nepropojené. Nadměrná koalice může být koalicí širokou, v níž spolupracují všechny relevantní politické síly, avšak mimo koalici zůstává jeden relevantní politický subjekt, nebo také koalicí všestranickou, kdy se její součástí stávají všechny relevantní politické síly. Tzv. velká koalice vzniká spojením dvou dominantních, ideově protikladných stran. Velká koalice se může konstituovat jak v rámci minimální vítězné koalice, tak i v rámci nadměrné koalice.[11]

V souvislosti s koalicemi se pracuje s pojmem koaliční potenciál.

Koaliční potenciál je schopnost politického subjektu (politické strany, politického hnutí) vstupovat do koalic. Dá se vyjádřit i matematicky podle počtu potenciálních koaličních partnerů. Jeho význam demonstrovaly jak volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR, tak i volby do Národní rady SR v roce 2010. Vítězové voleb – v ČR Česká strana sociálně demokratická získala 22,08 % hlasů, v SR Smer – sociálna demokracia dokonce 34,79 % hlasů – se nicméně vzhledem ke svému nulovému koaličnímu potenciálu nepodíleli na sestavování vlády a stali se opozičními stranami.

Základem vládních koalic je koaliční dohoda, která stanoví pravidla pro koaliční spolupráci, rozdělení míst v exekutivě pro jednotlivé členy koalice a popř. mechanismus pro řešení koaličních sporů. V ČSFR a ČR měly vlády převážně koaliční charakter.[12]

E. Teorie polyarchie

Teorie polyarchie je spjata se jménem amerického politologa Roberta A. Dahla, který odmítl samotný pojem demokracie, resp. jej akceptoval jako ideál, zatímco pro reálně existující demokratické systémy ideálu se blížící používá pojem polyarchie (mnohovlády).

Vyzrálá polyarchie, kterou Dahl považoval za systém 20. století, se vyznačuje těmito rysy:

a) Kontrola nad vládním rozhodováním a politickými zásadami je svěřena voleným vládním úředníkům.

b) Volení vládní úředníci jsou vybíráni a pokojně odvoláni v poměrně častých, spravedlivých a svobodných volbách, ve kterých je zcela omezen nátlak.

c) Prakticky všichni dospělí mají právo hlasovat v těchto volbách.

d) Většina dospělých má také právo ucházet se o veřejné úřady, o které se ucházejí v těchto volbách.

e) Občané mají účinně prosazované právo na svobodu projevu, zejména politického, včetně kritiky vládních úředníků, chování vlády, převládajícího politického, ekonomického a společenského systému a převažující ideologie.

f) Mají také přístup k alternativním zdrojům informací, jež nejsou monopolem ani vlády, ani žádné jediné skupiny.

g) Konečně mají účinně prosazované právo vytvářet svrchovaná sdružení včetně politických, jako jsou politické strany a zájmové skupiny, jež se pokoušejí ovlivňovat vládu konkurencí ve volbách a dalšími pokojnými prostředky, a rovněž do těchto sdružení vstupovat.[13]

F. Test relevance demokracie

Politolog Karl W. Deutsch (1912–1992) zformuloval otázky pro test relevance demokracie, podle něhož by měla být v politickém systému měřena a adaptována demokracie na základě testu:

– zda majoritní princip, s nímž je obvykle demokracie ztotožňována, nezdeformoval ve formální konformní většinu, bezohlednou k právu jednotlivce a menších skupin;

– zda princip rovnosti je uplatňován komplexně, nikoliv jen ve smyslu rovných příležitostí pro všechny, ale tak, aby zahrnoval i zajištění reálné možnosti dosažení rovných příležitostí pro všechny s ohledem na jejich sociální postavení, přístup ke vzdělání, zdraví atd.;

– jak zachází s jednotlivci a malými skupinami, včetně těch, kteří stojí v opozici vůči danému establishmentu, zda jsou zajištěna všechna občanská práva nejen pro existující většinu, ale též pro zmíněné menšiny, neboť ty se mohou stát většinou zítřka;

– zda zajišťuje rovná práva zejména menšinám zvláště soudržným, vytvářeným na základě společného jazyka, etnického charakteru, náboženství, kultury, filozofie a politického smýšlení;

– jaké je postavení nejchudších a nejníže stojících skupin nebo vrstev ve společnosti;

– jak je dána příležitost a možnost pro přímou účast jednotlivců na rozhodování, které se jich vážně dotýká;

– jak je reálně zajištěna svoboda slova, informací a smýšlení;

– jak je zajištěna svoboda spolčovací a možnost prosazování zájmů existujících ve společnosti, zejména zájmů jednotlivce;

– jaký je stav ústavnosti a zákonnosti zajišťující shora zmíněná práva občanů, zda jde skutečně o vládu práva, nikoliv lidí;

– zda v dané společnosti existuje demokratické prostředí založené na důvěře lidu ve státní moc a státní moci v lid;

– zda je plně zajištěna soukromá sféra osobnosti jednotlivce;

– zda je politický a státní systém přístupný ke konfrontaci s realitou a k otevřené nápravě chyb a omylů, k nimž došlo;

– jaká je kvalita vládní činnosti, zda je daný ústavní a politický systém schopen kvalitně uspokojovat zájmy a potřeby občanů;

– zda je daný ústavní a politický systém dostatečně citlivý a reakce schopný nejen k hlavním zájmům a potřebám lidí, ale i k jejich iniciativě, požadavkům a poselstvím.[14]

§ 4 Teorie elit

Jestliže demokracie směřuje k „rozptýlení moci“, teorie elit soustřeďuje moc do rukou menšiny. Pojem elity je v klasické podobě spjat se jmény Gaetana Mosky a Vilfreda Pareta.

G. Mosca (1858–1941) dospěl na základě rozboru „velkých psychologických zákonů“, které se projevují v životě národů, k závěru, že se ve všech společnostech objevují dvě třídy: třída, která vládne – vládnoucí třída (classe dirigente), která je vždy menšinou, a třída, která je ovládána, byť je početnější.

V. Pareto (1848–1932) koncipoval své pojetí elity šířeji v tom smyslu, že na rozdíl od G. Mosky nechápe elitu jako špičkovou skupinu moci a vlivu, ale jako skupinu lidí, kteří v jakékoli oblasti společenského jednání, nejen v oblasti moci a politiky, dovedou na základě svých schopností obsadit klíčové pozice. Vládnoucí elitu pak představují ti, kdož mají schopnosti nezbytné pro vládnutí.

Patrně nejznámějším představitelem moderní teorie elit je americký sociolog Charles W. Mills (1916–1962). Ve své práci Elita moci (The Power Elite. New York: Oxford University Press, 1956, česky Mocenská elita. Praha: Orbis, 1966) dospěl k závěru, že moc v USA je centralizována a koncentrována v rukou mocenské elity, kterou představují vedoucí představitelé velkých korporací, vládní činitelé a nejvyšší činitelé armády („The Big Three“). Klíčové místo zaujímají velké korporace, neboť v jejich správních radách se setkáváme se vzájemným prolínáním jednotlivých elit.

Mocenská elita se skládá z takových lidí, kterým jejich pozice umožňují vymanit se z obyčejného prostředí rozhodovat o nejzávažnějších otázkách společnosti. Příslušníci mocenské elity ovládají strategicky důležitá velitelská místa společenské struktury, ohniska účinných mocenských prostředků, bohatství a popularity. Institucionální základ příslušnosti k mocenské elitě je přitom doplňován psychologickými a „rodinnými pouty“ – mocenská elita se podle Millsových empirických výzkumů rekrutuje v USA ze „čtyř set“ předních velkoměstských rodin a z vyšších lokálních tříd. Většina finančních magnátů, funkcionářů korporací, politických outsiderů a vysokých důstojníků pochází namnoze, jak uvádí Mills, z horní třetiny pyramidy příjmů a pyramidy povolání.

Ch. W. Mills považuje za jeden z charakteristických rysů mocenské elity vysoký stupeň její soudržnosti, přičemž právě tato vlastnost je východiskem pro možnou klasifikaci elit. Přesněji řečeno, jde o dva faktory, a to stupeň strukturální integrace, tedy existenci či neexistenci formálních i neformálních způsobů komunikace a vzájemné působení, a o dosažení konsenzu, pokud jde o základní principy politické hry.

Prvním případem je fragmentovaná elita, v jejímž rámci je stupeň strukturální integrace minimální a konsens prakticky neexistuje. Její členové, resp. skupiny používají při prosazování svých zájmů konfrontační metody vytvářející vysoce konfliktní politické prostředí.

Dále se jedná o unifikovanou elitu, která je opakem fragmentované, protože se vyznačuje vysokým stupněm integrace i konsenzu. Dominuje v ní pozitivní rivalizace a velkou roli zde hrají mechanismy kooperace a vyjednávání. A konečně se můžeme setkat v totalitních systémech (viz dále níže) s ideologicky unifikovanou elitou, v níž je konsens založen na akceptaci ideologických postulátů, resp. příslušnost k elitě je verifikována na základě ideologického kritéria.

Doporučená literatura

Balík, S., Havlík, V. a kol. Koaliční vládnutí ve střední Evropě. Brno: Masarykova univerzita, 2011.

Cabada, L. a kol. Koalice a koaliční vztahy. Plzeň: Aleš Čeněk, 2006.

Dahl, R. O demokracii. Průvodce pro občany. Praha: Portál, 2001.

Heywood, A. Politologie. Praha: Eurolex Bohemia, 2004.

Hloušek, V., Kopeček, L. (eds.) Demokracie. Teorie, modely, osobnosti, podmínky, nepřátelé a perspektivy demokracie. Brno: Masarykova univerzita, 2003.

Hloušek, V., Kopeček, L., Šedo, J. Politické systémy. 2. aktualizované vydání. Brno: Barrister and Principal Publishing, 2018.

Jodl, M. Teorie elity a problém elity. Praha: Victoria Publishing, 1994.

Mills, Ch. W. Mocenská elita. Praha: Orbis, 1966.

[6]Klokočka, V. Ústavní systémy evropských států. Praha: Linde, 1996, s. 304–305.

[7]Říchová, B. Úvod do současné politologie. Praha: Portál, 2002, s. 129.

[8]Po parlamentních volbách v roce 2010 a 2017 vznikly koaliční vlády i ve Velké Británii. Viz blíže subkapitolu Systém stran ve Velké Británii (část druhá hlava první § 1 C bod II).

[9]Viz např. Říchová, B. Přehled moderních politologických teorií. Empiricko-analytický přístup v soudobé politické vědě. Praha: Portál, 2000, s. 120–122.

[10]Tamtéž, s. 119–120.

[11]Blíže viz Novák, M. et al. Úvod do studia politiky. Praha: Sociologické nakladatelství, 2011, s. 582–587.

[12]Viz subkapitolu Vznik a vývoj politických stran v ČR po roce 1989 (část první hlava pátá § 3 D bod I).

[13]Dahl, R. Demokracie a její kritici. Praha: Victoria Publishing, 1995, s. 202. V jiném svém díle (O demokracii. Praha: Portál, 2001, s. 85) píše o moderní rozvinuté demokracii jako o demokracii polyarchické.

[14]Deutsch, K. W. The German Federal Republic. In Macridis, R. C., Ward, R. E. (eds.) Modern Political Systems: Europe. Engelwoods Cliffs: Prentice-Hall, 1972, s. 312–314. Citováno podle Blahož, J., Balaš, V., Klíma, K. Srovnávací ústavní právo. Praha: CODEX Bohemia, 1998, s. 3031.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Politologie nejen pro právníky - 2., aktualizované vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.