Kluci jsou
jako žvejkačka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Kerstin Gierová

Kluci jsou jako žvejkačka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny Denisy, Alyssy, Sissi, Simony a Jakoby, kteří mi osladili má školní léta a z nichž už dávno jsou úspěšní politici, studijní poradkyně, spisovatelky, bankéři a event manageři.

Jedna

„Love is in the Air,“ napsala jsem a začala jsem okusovat tužku. To byl panečku geniální první řádek. Vždycky když mám inspiraci, píšu písničky nebo básně. A dneska jsem očividně měla pořádnou inspiraci.

„To už někdo napsal,“ prohlásila Valerie vedle mě.

„Co?“

„Love is in the Air už někdo napsal,“ zopakovala Valerie a tiše si zabroukala nějakou melodii.

„Kruci,“ řekla jsem. Zdálo se, že všecko už se někde objevilo. Frustrující, nemám pravdu?

„Geometrie is in the Air,“ nadhodila Valerie a zahihňala se. „To určitě ještě nikdo nenapsal. Vsadíme se, že zas půjdeš k tabuli?“

Najednou byla inspirace ta tam.

„Obdélník má stranu a sedm celých pět centimetrů a stranu b tři celé pět centimetrů,“ pronesla Surikata, naše učitelka matiky. Nakreslila obdélník na tabuli. „Jak vysoký bude obdélník stejného obsahu, který je široký deset centimetrů?“

Jak to mám vědět? A hlavně – k čemu je to dobré?

Surikata se otočila k nám. „No?“ zeptala se povzbudivě. „Kdo chce jít k tabuli?“

Nikdo se nepřihlásil, ani Jakob, matematický génius, ačkoli by si na tom určitě mohl nabrat nějaké body. Denis Sost se zase šťoural v nose, Nebeldingová psala esemesku, Lena a Kati si něco šeptaly. Simon Press očividně usnul a zbytek třídy koukal z okna nebo do stropu.

„Sissi,“ řekla Surikata a hodila po mně křídu.

S povzdychnutím jsem ji chytila. Stará Surikata mě neustále vyvolávala k tabuli, což byla asi její nová taktika. Nejspíš si myslela, že když mě bude dost často zesměšňovat, zlepším se v matice.

Surikata totiž byla pevně přesvědčená, že jsem jenom líná, umanutá a nechce se mi pochopit geometrii. Prostě odmítala akceptovat, že matika je na mě jednoduše příliš sofistikovaná. Geometrie sice na první pohled vypadala jednodušší než ty věci s procenty a úroky, ale ve skutečnosti byla jen záludnější. S leností to nemělo nic společného. V ostatních předmětech jsem byla stejně líná, a přesto jsem rozuměla všemu – tedy za předpokladu, že jsem poslouchala, což nebylo vždycky úplně snadné –, a záleželo to na učiteli. Sice jsem dostávala špatné známky i jinde, ale to bylo v zásadě nicneříkající, protože učitelé mívají jednomu za zlé, když nedělá úkoly nebo se zmíní, jak mu vyučování připadá nudné.

Ale Surikata to samozřejmě viděla jinak. Na posledních třídních schůzkách řekla mojí mámě, že jsem na nejlepší cestě, abych propadla, pokud tomu ona, tedy Surikata, společně s mojí matkou nezabrání. Máma jí bohužel ty dramatické formulace zbaštila a slovo propadnout způsobilo, že přepnula do módu nejvyššího stupně ohrožení. Řvala do telefonu na tátu, že věděla, že to jednou přijde, a že je to všechno jeho vina, protože musela začít pracovat na plný úvazek, a už mě tolik neměla pod dohledem. A teď je vidět, kam to vede. Prostě byla úplně hysterická.

Ráda bych věděla, kam to ještě povede, až začnu s kluky, flákáním školy a drogami.

První opatření, ke kterému Surikata a moji rodiče přistoupili, aby zabránili mému propadnutí, bylo doučování. Surikata na to angažovala někoho z nejvyššího ročníku. Mohla jsem jen doufat, že to není ta brýlatá koza, co vždycky remcá, když to vezmete zkratkou přes vyšší třídy a neočistíte si boty. Ta totiž vypadá, že by mohla být na matiku dobrá.

„Já a mí kolegové budeme Sissi věnovat větší pozornost,“ ohlásila taky Surikata a moje máma se rozzářila.

„Jsem opravdu ráda, že má Sissi tak angažovanou učitelku, jako jste vy, milá paní Surikato,“ řekla jí. Paní SURIKATO, dobrotivé nebe! Ta chudák ženská se ve skutečnosti jmenovala „Suriková“ a úplně jsem nestála o to, aby věděla, jak jsem ji překřtila. No, ale na to už bylo pozdě.

Šla jsem k tabuli, vzala do ruky obří trojúhelník a pohledem vyhledala pomoc u Jakoba. Ten zvedl dva prsty, takže jsem na tabuli napsala dvojku a pak jsem se na něj zase podívala. Jakob zavrtěl hlavou a obrátil oči v sloup. Aha, ty dva prsty měly být jen povzbudivé heslo. No skvělý.

Surikata taky zavrtěla hlavou. „Co to má být, Sissi? Tak se přece soustřeď. Vím, že to dovedeš. A přestaň pokukovat po Jakobovi, ten ti teď nepomůže.“

Vrhla jsem po Jakobovi rozzlobený pohled, dvojku jsem zase smazala a dělala to, co vždycky: natahovala čas a doufala v zázrak. Třikrát jsem zlomila křídu, a když Surikata ztratila trpělivost a chtěla mi ji vzít z ruky, otevřely se dveře a školní sekretářka přivedla dovnitř novou studentku. Uprostřed vyučování a uprostřed školního roku.

No není to snad zázrak?

„Tohle je Alyssa Lovelyová,“ řekla sekretářka a já jsem hned začala závidět. Alyssa Lovelyová – jméno jak z románu. A jestli byly ty vlasy samý prstýnek taky pravé, pak byla Alyssa fakt klikařka.

Jména jsou teď moje nová záliba. Přijde mi fascinující pozorovat, jestli jméno člověka ovlivní. Nebo je to naopak? Nauka o jménech by měl být předmět ve škole, třeba místo matiky. Já mám například úplně strašné jméno: Elisabeth. Je hebrejské a znamená „bůh je mou přísahou“. Když jsem se narodila, máma byla ještě katolicky založená. Ale čím byla starší, tím míň katolickou se stávala. Po rozvodu dokonce vystoupila z církve. A teď jsem tu já se svým jménem. Nejhorší na Elisabeth je, že to musíte zkracovat, protože jinak vám při vyslovování zšediví vlasy. Táta mi říká „Lisa“ už jen proto, aby se odlišil od zbytku rodiny. Odešel od nás před pěti lety a máma říká, že to bylo o celých patnáct let pozdě. Přitom zapomíná, že pak bych se nenarodila já ani moje sestra Anna, a to by přece byla škoda, především pokud jde o mě.

Náš učitel angličtiny mi říká „Beth“ nebo „Betty“. Všem nám dal anglická jména, abychom se mohli anglicky cítit a myslet. Jednoznačně přeceňuje naše jazykové znalosti. Kdybychom opravdu museli myslet anglicky, měli bychom zhola prázdné mozky. Betty a Beth jsou taky strašná jména. Taková byste dali beďaru. Valerie si pojmenovává všechny svoje beďary.

„Gustav už se skoro zahojil,“ říká například. „Ale zato Kunhutu jsem začala vymačkávat moc brzo. Dneska je jednou tak velká, než byla včera, a tak lesklá, že na ní nedrží ani korektor. Nejradši bych zůstala doma.“

Jenom jsem čekala, kdy jí na nose vyraší tlustá Betty nebo hnisavá Beth.

Moje babička tomu celému nasadila korunu, říká mi „Elli“, což zní jako facka. Ona sama se jmenuje Herta, a to je myslím všeříkající. Můj otec jí jednou daroval tričko s potiskem: „Život je těžký. Jsem Herta!“ Ale to si troufl teprve až po rozvodu. Pokud vím, babička to tričko ráda nosí na tenisové turnaje, kde jím zastrašuje svoje protihráče.

Máma (a zbytek světa) mi říká „Sissi“, protože tvrdí, že se podobám Romy Schneiderové, herečce, která asi před tisícem let hrála rakouskou císařovnu Sissi v nějakém filmu. Viděla jsem všechny ty filmy a bohužel nevidím sebemenší podobnost. Ale šaty tam má fakt boží.

Sissi je ze všech jmen nejmenší zlo, a protože se tak nikdo jiný nejmenuje, přijde mi to docela cool. Moje kamarádky mají navíc všechny rády I na konci. Katarina si říká „Kati“, Lena zase „Leni“, protože se tak jmenuje dcera Heidy Klumové, ale nejhorší je to teda u Valerie. Trvá na tom, abychom jí říkali „Vali“. No nezní to strašně? Já jí přesto dál oslovuju Valerie, jednou mi za to poděkuje, protože díky tomu neupadne její pravé jméno v zapomnění.

Alyssa Lovelyová se jménem jak z románu se musela posadit na prázdné místo vedle Simona. Tohle místo je vlastně pořád prázdné, protože Simon se na začátku šesté třídy přestal mýt. Taky nosí na střídačku jen dva svetry, a pokud jde o kalhoty, existuje spousta sázek na to, že by dokázaly samy stát.

„Vítám tě, Alysso. Alyssa bude odedneška členem našeho třídního společenství,“ pronesla Surikata vřele. „Třídní společenství“ je jedno z jejích oblíbených spojení. Používá ho neustále. „Alyssini rodiče se sem před nedávnem přestěhovali.“

„Odkud?“ zeptal se Denis Sost.

„Z L. A.,“ odpověděla Alyssa trochu blahosklonně dodala: „Tedy z Los Angeles.“

„Páni,“ na to Denis. „Jako z Los Angeles v Americe? Potkala jsi někdy Schwarzeneggera?“

To byl celý Denis, musel nás všechny ztrapnit a udělat z nás vidláky. Páni! Amerika! Schwarzenegger! Trochu úrovně by neškodilo. Odpovídal tomu taky Alyssin znuděný pohled. Už na to nic neřekla a namotávala si lokny na prst. Možná ale byla v šoku kvůli Simonovi. Když totiž Simon zrovna nesmrděl, pak si pomocí systému malých zrcátek vymačkával vřídky a beďary. Zblízka vypadal fakt děsivě, jako kousek měsíce plný kráterů. Téhle jeho nevábné zvyklosti odpovídalo i jeho jméno – jmenoval se Simon Press. Teď si možná jen mačká beďary, ale jednou bude zaručeně coby podomní prodejce nabízet předplatné časopisů.

Než Surikatě došlo, že pořád stojím u tabule s tím blbým trojúhelníkem, tak zazvonilo a já byla vysvobozená.

„Nezapomeň na to doučování dneska odpoledne, Sissi,“ řekla mi. „Tvůj učitel na tebe bude čekat ve tři před učebnu E5.“

Ha! Učitel. Rodu mužského! To znamená, že zůstanu ušetřená té brýlaté kozy.

Cestou od školního autobusu domů mě nabrala sestra autem a ušetřila mi přinejmenším pět set metrů pěšky do kopce. Moje sestra se jmenuje Anna, je jí devatenáct a studuje prvním rokem medicínu. Protože je starší, má nejen hezčí jméno a jednoznačně vyšší inteligenci, ale i lepší pokoj. Její má balkon, můj ne. Ale až se Anna odstěhuje, budu mít oba pokoje pro sebe. Doufala jsem, že se to stane hned, jak začne studovat, ale ta nudná pipka si ze všech univerzit na celém světě vybrala zrovna tu v Kolíně, kterou má jen půl hodiny cesty od domu. Cool život ve studentském bytě se spolubydlícími Annu bohužel neláká a na vlastní byt jí peníze nestačí. V téhle chvíli si ale dělám opodstatněné naděje, že se Anna dříve nebo později odstěhuje ke svému příteli Johanu-Thomasovi. Johan-Thomas sice vypadá jen o něco málo lépe, než jak zní jeho jméno, ale už je to doktor na praxi a první Annin kluk, co si vydělává peníze a věčně nám nevyžírá ledničku.

Kvůli práci ovšem na Annu skoro nemá čas a doktoři, když nepracují, musí přece taky nutně protestovat proti zdravotnickým reformám, takže se vídají opravdu zřídka. Nicméně Anně přesto připadá skvělý a zdá se, že ani jeho jméno ji nijak neruší. Nedávno si koupila nějaký ženský časopis, v kterém byla svatební příloha, a vystřihla si obrázek sněhobílých tylových šatů. Nalepila si ho na vnitřní stranu dveří své skříně, protože si myslí, že tam nikdo nevidí. Ale já ho vidím vždycky, když si od Anny půjčuju nějaké věci. Což se děje poměrně často, protože sama mám strašně málo oblečení. Ne že by to Annino bylo nějaké extraskvělé, ale dá se kombinovat.

Jsem totiž mistryně světa v kombinování. Protože mi máma dává na měsíc jen směšné kapesné, nezbývá mi ani nic jiného než kombinovat a improvizovat.

Přišla jsem na to, že všechno je moderní a in, když to nosíte sebevědomě. Musí se to jen zkombinovat s něčím, co je podle ostatních zaručeně a totálně v kurzu. K tomu mi vypomáhá nejen přístup do Anniny a máminy skříně, ale i fundus u babičky na půdě.

A proto jsem už v naší třídě učinila trendy tyhle věci: pumpky s kšandami, maňásky, které jsem si přišila na rameno, nákupní košík místo batohu a persiánský kožich. Ačkoli toho už trochu lituju, protože u persiána se jedná o kožešinu z pravých zvířat, což je odporné. Na moji obhajobu: vůbec jsem to netušila, kudrlinky na babiččině starém kabátě vypadaly tak falešně – jaké zvíře si vůbec dává srst na natáčky?? –, a navíc mi ten kožich perfektně sedl.

Momentálně jsou u nás největší výkřik módy pokrývky hlavy, ale ještě nikdo nedovedl trumfnout modrou čapku s peřím, která taky pochází z babiččiny půdy. Upřímně řečeno je dost ohyzdná, ale sluší mi a líbí se mi, že jsem jediná, kdo něco podobného vlastní.

„S tvým mladým krásným obličejem můžeš nosit prostě všechno, Ellinko,“ říká vždycky babička a povzdychne si u toho. Od té doby, co jí bylo šedesát, je strašně ješitná. Chodí dvakrát měsíčně na kosmetiku a obléká se do věcí od Jil Sander a Armaniho. Bohužel má babička svoje šatní skříně pod zámkem, abych s jejím oblečením nemohla experimentovat. Ale aspoň mi zbývá půda a tam jsem nedávno objevila naprostou pecku: babiččiny svatební šaty. Ona a dědeček se brali přibližně tak v době kamenné, když bylo ještě zvykem zakrývat si prsa speciálním vrškem. Což je trochu blbé, když už nějaká prsa máte, ale zase velmi praktické, když ještě žádná nemáte jako já. V létě si vezmu ty šaty a prsa do školy a všichni budou zírat.

„No, tak jak bylo dneska ve škole?“ zeptala se Anna. Od té doby, co začala studovat, se tváří, že je škola ta nejbáječnější věc na světě. Aby mi hned nezáviděla, povykládala jsem jí jen o těch nepříjemných věcech, o té nové holce s krásným jménem, o rovnicích s neznámými, o testu z dějepisu, co mě čeká zítra, a o tom, jak našemu učiteli literatury Alkemu smrdí z pusy.

Anna protáhla obličej. Taky měla Alkeho na literaturu a pamatuje si, jak mu z té pusy smrdělo.

„Jako shnilé kočičí žrádlo,“ konstatovala.

„Jako zkyslé mléko,“ dodala jsem a ačkoli si tyhle dva zápachy vůbec nejsou podobné, ve vzácné shodě jsme obě přikyvovaly. Alke totiž páchne po obojím, po shnilém kočičím žrádle a zkyslém mléce.

Máma to zase nestihla z práce domů včas, ačkoli má mít ve čtvrtek odpoledne volno. Byla ve stresu, to se pozná už podle toho bezcitného způsobu, kterým roztrhla balení mražených baget a hodila je na plech. Starostlivá vráska, kterou měla mezi obočím, vypadala jako vykřičník a na krku jí naskákaly červené fleky jako vždycky, když měla naspěch.

„Ve firmě je peklo,“ řekla nám. Levé oko měla nalíčené komplet hnědými stíny, řasenkou a linkou, na pravém neměla vůbec nic. Nepředpokládala jsem, že by to byl záměr, ačkoli tím byl její obličej tak nějak zajímavý. Dvě strany Corinny R. Mladá a stará. Unavená a čilá. Pěkná a ošklivá. Pravá a falešná. „Ještě tam dneska odpoledne musím. Mohla bys prosím odvézt Sissi na doučování, Anno?“

„V pondělí píšu klauzuru,“ remcala Anna. „Takže jsem se chtěla učit a ne si hrát na řidiče.“

„A tys mi přece slíbila, že mi pak koupíš boty,“ přisadila jsem si já.

„Krucinál!“ vykřikla máma. „Vidíte přece, že jsem se ještě nezastavila!“ A pak dodala to, co opakovala tak třikrát denně: „Já jsem netoužila stát se matkou samoživitelkou s prací na plný úvazek, to bylo opravdu to poslední, o co jsem stála. Ale teď to zkrátka tak je a všichni musíme dělat ústupky! Totiž všichni kromě vašeho otce, samozřejmě, ten se z toho pěkně vyzuje a udělá si s tou svojí Nánou pěkný život.“

„S Ninou,“ opravila ji Anna automaticky. Jako by to máma sama nevěděla. Nina byla nová žena mého táty a naštěstí mohla říkat, že vůbec nevypadá jako Nina. Nebyla vetchá, velká, s průsvitnou kůží a výrazným předkusem. Ne, Nina vypadala spíš jako Juana nebo temperamentní Penelopa. Ale to jsem mámě neříkala, byla ráda, že se Nina jmenuje aspoň Nina, když už tak nevypadala.

„Nedělej si s tím doučováním starost,“ nadhodila jsem velkoryse. „Můžeme přece zavolat a zrušit to.“

Ale o tom máma nechtěla ani slyšet. „To nepřipadá v úvahu! Slíbila jsem té milé paní Surikatě, že budeme tentokrát důslední. Nehledě na to si nemyslím, že si za svoje mizerné známky zasloužíš nové boty.“

Spolkla jsem komentář. Máma si pořád ještě myslela, že Surikata je jméno, které fakt existuje. Za trest, že mi zase nechtěla koupit boty, jí taky nepovím, že si zapomněla namalovat levé oko. Jen ať lidi ve firmě pěkně vidí, že jsou v ní vlastně dvě osobnosti.

Anna ještě trochu remcala, ale nakonec souhlasila, že mě odveze. V zásadě se dala snadno zlomit. Máma zmizela dřív, než jsme stihly sníst ty bagety.

„Zdravé to teda není,“ poznamenala Anna nesouhlasně. „To bych klidně mohla jíst v mense. Tam mají aspoň salát.“

„Jo, tu a tam pár vitamínů a trochu mateřské lásky by neškodilo,“ souhlasila jsem. „Koneckonců jsem ještě ve vývinu.“

Když mě Anna o dvě hodiny později vysadila zase před školou, ukázala si na hodinky a mrzutě mi řekla: „Přesně za hodinu budeš zase tady, jasný? Do tý doby si budu kazit postavu v cukrárně. Kvůli tobě.“

„Děkuju moc,“ odpověděla jsem. Moc ráda bych si to s ní vyměnila a dala si místo doučování z matiky pořádnou špagetovou zmrzlinu. „Mohla bys tam jít místo mě a vydávat se za mě,“ navrhla jsem Anně. „To by mohla být legrace.“

„To by se pak ztratil smysl té věci, ne?“ namítla Anna nudná jako vždycky. A tak jsem se osobně vydala k učebně E5.

E5 je učebna naší třídy. Už to jméno je divné, že jo? Ačkoli jsem přišla na minutu přesně, po mém učiteli nebylo ani vidu ani slechu. Zkusmo jsem stiskla kliku a nakoukla dovnitř – bylo otevřeno. No, v zásadě mě to nepřekvapovalo. Nedovedla jsem si představit, že by se někdo dobrovolně chtěl vplížit zrovna do téhle třídy. Dokonce i uklízečka tady jen lenivě setřela podlahu a ukrást se tu nic nedalo.

Ačkoli… křídu člověk vždycky užije. Strčila jsem si pár kousků do kapsy. Pak jsem otevřela okno dokořán. Protože to tu smrdělo. Alkeho zápach z pusy visel mezi katedrou a tabulí jako zlé prokletí.

Průvan za mnou zabouchnul dveře.

Byl to divný pocit stát úplně sama ve třídě. Procourala jsem se uličkami a nakoukla do lavic. To málo, co jsem našla, bylo vcelku nechutné. U Melanie Nebeldingové byl kartáč plný vlasů, Valerie si zapomněla sešit s francouzskými slovíčky a pod stolem Simona Pressa jsem našla čtyři zrcátka s několika zbytky beďarů, u Denise Sosta hnily svačiny z loňského léta. Kromě toho tam měl nalepenou celou sbírku žvýkaček v nejrůznějších odstínech šedi – ble, napřed Alkeho zápach z úst, a teď ještě tohle! Moje hluboce zmrazená bageta bez vitamínů se mi začala obracet v žaludku, takže jsem se rozhodla, že si radši přečtu, co bylo napsáno na lavicích.

V naší škole je přísně zakázáno čmárat po lavicích, ale tenhle starý školní zvyk se nedá tak snadno vymýtit. Odpudivý laminátový povrch našich lavic už počmáraly celé generace studentů a to se dalo využít. Kdo vám dokáže, že to Alke je blbec nenapsal na lavici někdo už loni? Byl to koneckonců setrvalý stav, stejně jako že Alke smrdí. Někdo v přední řadě to celkem brutálně vyškrábal nějakým ostrým předmětem.

U Simona Presse stálo Clear & Clear je na houby, což bylo vzhledem k jeho potížím s pletí trochu husté, ale ne tak jako u Nebeldingové: Tam bylo asi čtyřicetkrát přes celou lavici lihovým fixem napsáno Melanie Nebeldingová. Sotva někomu namluví, že tu lavici počmáral někdo před ní, protože tak nějak tušil, že tu jednou bude sedět Melanie Nebeldingová. Fakt jo, tahle Nebeldingová byla blbá jako konev.

Ale jak jsem zjistila, u nás to nebylo o moc lepší. U Leni se psalo: Milá Leni, řekni Vali, že má povědět Sissi, že se zrovna strašně nudím. A u Valerie stálo: Milá Vali, Kati vyřizuje Sissi, že se zrovna strašně nudí. A u mě zase: Milá Sissi, Leni píše, že ti Kati vyřizuje, že se zrovna strašně nudí. Jenom dobře, že zbytek jsme pak vyřešily psaníčky a esemeskami. Co si od nás mají vzít další generace studentů? No jo, horší než: BTS znamená buďte teď sticha. A Denis má malý penis… to fakt nebude.

Nejzajímavější objev jsem učinila u Jakoba. Tam totiž bylo moje jméno, Sissi, orámované srdíčkem. Ne že by mě to nějak zvlášť udivovalo, každý tak nějak věděl, že je do mě Jakob zakoukanej, ale vidět to modrou fixou na lavici, to bylo něco jiného.

Jakob a já jsme byli nejlepší kamarádi už od školky a později na základce jsme seděli vedle sebe. Bydleli jsme ve stejné ulici. Dřív jsme měli lanovku vedoucí z okna Jakobova pokoje do mého a tou jsme přepravovali igráčky a tajné zprávy napsané tajným jazykem, kterému jsme rozuměli jen my dva. Bohužel jsme museli lanovku po dvou letech strhnout, když se Schulze-Reimpelovi, rodina, která bydlela mezi námi, rozhodla přistavit další patro na svojí rovné střeše. Takže teď jsem namísto k Jakobovi koukala přímo do pokoje babičky Schulze-Reimpelové a v tomhle pokoji se opravdu nedělo vůbec nic. Babička seděla celý den jako mrtvá na svém křesle u okna a zírala směrem ke mně. Už jsem přemýšlela, jestli si ji náhodou Schulze-Reimpelovi nenechali vycpat, aby na ni mohli dál pobírat důchod. Strašidelná představa, být celý den pozorovaná vycpanou babičkou, že jo?

Jakob je každopádně dodneška jediný, komu jsem dovolila hrát si s mojí Barbie Ariel, a to už něco znamená. Pořád ještě mám vodní zámek, který mi pro Ariel postavil z krabic od bot. Má čtyři věže a je polepený třpytkami, mušlemi a dalšími mořskými živočichy. Střešní tašky jsou rybí šupiny ze zelené třpytivé folie a všechna okna se dají otevřít a zavřít. Ukládám si dovnitř cédéčka a nikdo jiný nemá tak cool poličku na cédéčka jako já. Ariel sedí na střeše a dává na ně pozor.

Až do loňského roku nebo tak jsem vždycky byla o hlavu větší než Jakob, ale od té doby mě předběhl a já z toho mám kvůli němu radost. Měřím metr čtyřicet osm a dost se bojím, že už víc neporostu, máma a Anna jsou totiž taky prťavé, měří sotva metr šedesát.

Jak jsem říkala, věděla jsem, že je do mě Jakob zakoukaný, to je koneckonců od první třídy a člověk musí být do holky fakt zamilovaný, aby jí postavil blýskavý hrad z krabic od bot, ale veřejně o tom ještě nikdy nemluvil. To, že teď dává moje jméno do srdíčka, se mi prostě moc nezdálo. Mám sice Jakoba opravdu hodně ráda, občas dokonce radši než své rodiče, a možná dokonce i víc než našeho kocoura Šmudlu, ale proto nebudu hned psát jeho jméno do srdíčka. Pokusila jsem se tu fixu trochu smazat, ale nepodařilo se to, zůstala mi z toho jen modrá špička na prstu. Nakonec jsem to vzdala a podívala se na hodiny. Bylo čtvrt na čtyři. Ten doučovací panák už asi nedorazí.

Nedalo se říct, že bych z toho byla zarmoucená. Naopak, teď jsem se mohla vydat za Annou do cukrárny a zničit si postavu podobným způsobem. Dám si ovocnou zmrzlinu, rozhodla jsem se. Trochu vitamínů koneckonců potřebuje každý.

Když jsem otevřela dveře, vpadl do třídy kluk, který se o ně z druhé strany opíral. Jen tak tak nabral rovnováhu.

„Pardon,“ prohlásila jsem a chtěla jsem se kolem něj protáhnout.

„Hej!“ Ten kluk mě chytil pevně za rukáv. „Neznáš náhodou nějakou Elsbeth Raabeovou? Měla tu být už před čtvrt hodinou.“

Ale ne, to bylo moje doučování. Tak přece jen žádná zmrzlina.

„Já jsem Elisabeth Raabeová,“ povzdychla jsem si. „Ale všichni mi říkají Sissi.“

„Kruci,“ zaklel ten kluk.

„Ne – Sissi!“ Pořádně jsem si toho kluka prohlédla. Byl velký a na sobě měl děravé džíny. Vlasy měl docela dlouhé a rozcuchané pramínky mu spadaly do obličeje. Ale vypadaly umyté a byly hodně blond.

„Měl jsi tu být přece ve tři,“ opáčila jsem trochu nepřátelsky.

„To jsem taky byl.“ Skrz ty pramínky blond vlasů jsem zahlédla oko, co bylo tak modré, že působilo skoro neskutečně. Buď měl ten kluk barevné čočky, nebo jeho oči měly barvu cucacího bonbonu proti kašli.

„Přede dveřmi,“ dodal. „Dohoda byla přede dveřmi. Už jsem chtěl jít.“

„Já taky.“ Nechápala jsem, proč by měla být celá vina na mně. Kdyby byl aspoň trochu chytrý, napadlo by ho nakouknout dovnitř. Což jsem já koneckonců udělala.

Na to už nic neřekl, jen se na mě trochu nerudně podíval. Několik vteřin jsem čekala. Očividně jsme se v komunikaci krapet zasekli.

„Tak co teď?“ zeptala jsem se.

„Teď máme ještě půl hodiny,“ zamručel a proklouzl kolem mě do třídy. „Ale aby bylo jasno, peníze chci za celou hodinu. Není to přece moje chyba.“

Nejsou to ani moje peníze, pomyslela jsem si, pokrčila rameny a následovala ho.

Přinejmenším nesmrděl a neměl ani jednu z těch nechutných bradek, které si tolik kluků u nás ve škole teď nechalo narůst. Takové ty kolem brady nebo v podivných liniích po obličeji, nechápu, co to má znamenat, a neznala jsem jedinou holku, které by se to líbilo.

Můj bezbradkový doučující učitel teď ukázal na první lavici v řadě a zrovna to bylo místo Nebeldingové. „Sedni si.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kluci jsou jako žvejkačka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.