Arnaldur Indridason

Stíny noci

Originální název: Petsamo

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Indridason, 2016

Title of the original Icelandic edition: Petsamo

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Kristina Himmerová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9357-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9358-2 (mobi)

Jedna

Oklikami pospíchal domů. Když se dostal až na náměstí Kongens Nytorv, nedokázal už setřást pocit, že ho někdo sleduje. Ohlédl se, neviděl však nic neobvyklého, jen lidi na cestě z práce domů. Na ulici Strøget potkal několik německých vojáků a uhnul jim z cesty. Rychle přeběhl náměstí. Zastavila tam tramvaj, nechala vystoupit pasažéry a zase se loudala dál. Jeho strach během dne sílil. Doneslo se mu, že Němci zatkli Christiana. Nevěděl to jistě, náhodou to zaslechl v univerzitní knihovně a nedal na sobě nic znát. Jako by se ho to netýkalo. Dva studenti medicíny tvrdili, že německá tajná policie překvapila Christiana za svítání u něj doma a sebrala ho.

U divadla se zastavil, zapálil si cigaretu a rozhlédl se po náměstí. Byl neklidný – když zatkli Christiana, vědí s největší pravděpodobností i o něm. Celý den čekal, že uslyší klapnutí jejich podpatků, zatímco se v knihovně nutil do čtení a dělal, jako by se nic nestalo. Nemohl se však soustředit a teď se málem ani neodvažoval jít domů, do svého pokoje, který měl pronajatý na Christianshavnu.

Zašlápl cigaretu a pokračoval v cestě, přes most Knippelsbro, bočními ulicemi a tichými uličkami, a s úlevou zjistil, že ho nikdo nesleduje. Neustále před sebou viděl Christiana v rukou nacistů a dokázal si dobře představit, jak na tom teď je, pokud na té fámě bylo něco pravdy. Oba věděli, jaké riziko podstupují, znali historky o zatčeních a výsleších, snažili se na to moc nemyslet a doufali, že ten den, kdy to praskne, nikdy nepřijde. Teď k tomu došlo. Seděl v knihovně a přemýšlel, jak se to mohlo stát, ale nenacházel žádnou odpověď. Nebyl obdařen žádným zvláštním hrdinstvím, považoval však za svou povinnost přispět svým dílem, a když ho Christian požádal o pomoc, nemusel se dvakrát rozmýšlet.

Pokoj mu pronajímal starší manželský pár. Když se blížil k domu, zpomalil, zastavil se na rohu a pozoroval provoz. Jeho pokoj byl ve druhém patře směrem do ulice. Nevěděl, kam jinam by měl jít. Na místo, kde se obvykle tajně scházeli, se jít neodvažoval, protože nevěděl, k jakým informacím se nacisté dostali. Své přátele vyhledat nechtěl, aby do téhle hrůzy nezatáhl i je. S Christianem o tom, co by měli dělat, kdyby jejich činnost byla odhalena, ještě nemluvili. Neměli připravený žádný plán. Neprobrali možné únikové cesty. Všechno to bylo pořád tak nové a cizí. Bylo to teprve pár měsíců, co nacisté obsadili zemi, a odbojové hnutí bylo ještě v plenkách. Christian byl jejich vůdcem a teď, když už tu nebyl, měl pocit, jako by byl na světě úplně sám. Stál tam a pohlédl na své okno, v myšlenkách se zatoulal k rodině a přátelům na Islandu a cítil, že mu to všechno přerůstá přes hlavu.

Vypadalo to, že i na této ulici život pokračuje ve vyjetých kolejích. Lidé se vraceli z práce domů a prodavači zavírali obchody. Znal antikváře, který ho, mladého studenta na cestě na univerzitu, každé ráno zdravil. Řezník mu vyprávěl, že má na Islandu příbuznou, a nic lepšího než pečivo od pekaře naproti ještě nikdy nejedl. Občas ho ráno probouzela vůně linoucí se z pekárny přes ulici do jeho pokoje, která slibovala další voňavý slunečný den v Kodani. V tomto městě se od prvního okamžiku cítil dobře. Ovšem teď, když přicházel večer a na město se sneslo zatmění nařízené nacisty, byly hrůzy války takřka hmatatelné. V těchto chvílích jako by se město s temnými budovami a stinnými uličkami proměňovalo ve vězení.

Zapálil si ještě jednu cigaretu a myslel na tu, kterou miloval, a toužil po ní víc než kdy dříve. Jestli se dostane ke skupině, možná by se mohl zachránit. Zapsal se na seznam pasažérů, jak jí slíbil. Islanďané měli vyrazit na cestu nazítří z Havnegade a jemu se na mysl neustále vracelo to hrozné přání, aby Christian odolal výslechu aspoň do odjezdu. Věděl, že ta myšlenka není zrovna čestná, a styděl se za ni, ale teď se každý musel snažit zachránit vlastní kůži.

Ještě chvíli počkal, poté vykročil na ulici a v tentýž okamžik za sebou znenadání uslyšel kroky.

Dvě

Výletní autobusy se vynořily jeden za druhým a pomalu sjížděly dolů k přístavu, jenž ležel kousek za městem. Většina cestujících za sebou měla náročnou cestu, z Dánska do Švédska a odtamtud směrem na sever přes hranice do Finska. Na posledním úseku cesty do Petsama se autobusy šinuly po špatných silnicích přes území, kde Rusové bojovali s Finy. Všude byla vidět zkáza, rozstřílené domy a na polích krátery po bombách. Skupina nejprve cestovala přívozem a v dobytčích vagonech a před touto poslední etapou byli naloženi do autobusů a přepraveni z Rovaniemi do Petsama u Severního ledového oceánu, kde v přístavu kotvila loď Esja a čekala, až je bude moct odvézt domů. Byla to početná skupina. Poté, co autobusy konečně zastavily v přístavu, vystoupilo asi 260 pasažérů do klidně padajícího sněhu a začali se protahovat, načež posbírali své tašky, kufry a rance a odnesli si je k lodi. Byli šťastní, že Esju vidí, a když konečně směli vstoupit na palubu, cítili se už skoro jako doma.

Stála u můstku a pozorovala lidi hrnoucí se z autobusů – plná radostného očekávání jejich opětovného shledání, po několikaměsíčním dopisování a jediném telefonátu, při kterém mu skoro nerozuměla. Do Petsama přijela o den dříve s dalšími Islanďany, kteří pracovali ve Švédsku a nyní se chtěli nalodit na Esju a odplout domů. Zpráva o tom, že německé vrchní velení v Norsku a Dánsku cestu povolilo, jí udělala radost. O tom, že všichni islandští občané, kteří mají zájem, smí odjet domů a že pro ně může být poslána loď, která je vyzvedne. Myslela si, že toto odlehlé místo vybrali proto, že leželo mimo bojové zóny a cesta vedla přes neutrální území. Nemusela se dvakrát rozmýšlet. V této neklidné době nechtěla být nikde jinde než na Islandu a přemlouvala ho, aby jel stejnou lodí. Ve svém posledním dopise jí sdělil, že se chce zapsat na seznam. Ulevilo se jí a byla šťastná, že se opět shledají na palubě lodi plující na Island. Potřebovala s ním být chvilku sama.

Když ho nikde neviděla, opatrně vstoupila do tlačenice, která se na molu vytvořila, a ustaraně ho vyhlížela. Postupně nastupovala do autobusů a bezvýsledně je prohledávala, až nakonec zahlédla jednoho z jeho spolužáků z lékařské fakulty. Srdce jí poskočilo: Museli přijet spolu. Zamířila k muži, jenž se skláněl nad svou cestovní taškou, a pozdravila ho. Okamžitě ji poznal a – z jakéhosi důvodu – se objali jako staří přátelé, snad proto, že stáli na cizím pobřeží a byli na cestě domů. Ihned na něm poznala, že něco není v pořádku.

„On s tebou nepřijel?“ zeptala se. Muž se rozpačitě rozhlédl.

„Ve skutečnosti chtěl, ale…“

„Ale co…?“

„Já nevím. Čekal jsem na něj, ale nepřišel. Bohužel. Tobě se neozval?“

„Ne,“ odpověděla. „Vím jenom to, že měl přijet s vámi a chtěli jsme společně jet domů.“

Muž ji odvedl stranou.

„Nevím, co je na tom pravdy, ale… víš, co v Kodani dělal?“ zašeptal.

„Co tam dělal? To co ty!“

„Jasně, to ano, ale… nevím, jestli je to pravda, ale slyšel jsem, že byl zatčen.“

„Zatčen?!“

„Že ho sebrali. Nacisti.“

Tři

Thorson se hnal úzkou nemocniční chodbou. Bylo mu řečeno, že už nezbývá moc času. Mladík byl v kritickém stavu okamžitě převezen do vojenské nemocnice v táboře Camp Laugarnes – údajně nebylo jisté, jestli se dožije rána. Chirurg dělal, co mohl, ale muž ztratil velké množství krve a vnitřní krvácení se nepodařilo zastavit. Thorson na chodbě potkal vojenského katolického kaplana, který už čekal na to, aby mohl oběti útoku udělit poslední pomazání. Poslal Thorsona dál na operační sál.

Muž ještě ležel na operačním stole. Před ním stál vojenský lékař a utíral si ruce. Thorson vešel do místnosti, pozdravili se a lékař mu vysvětlil, že muži dali silný lék k utišení bolesti. Soudě podle mužova bolestného sténání účinkoval jen zčásti. Vojenský lékař tvrdil, že už se vznáší někde na hranici života a smrti. Bodné rány byly příliš četné a hluboké, a navíc byly těžce poškozeny důležité orgány. Zřejmě byl napaden rozbitou lahví. V jednom oku našli střep.

„Vyzkoušeli jsme vše, co bylo v našich silách,“ prohlásil lékař. „Takové přepadení se nevidí každý den… Ta brutalita je… Je to nepochopitelné.“ Vzal do ruky injekci morfia, vytlačil z jehly pár kapek, aby unikl vzduch, a opatrně ji muži vpíchl do ruky.

„Říkal něco?“

„Ne, nebyl schopen nám cokoli říct o napadení ani o tom, kdo ho tak zřídil.“

Zraněný hlasitě zasténal a zdálo se, že opět přichází k vědomí. Hlavu měl v obvazech, které na některých místech prosakovaly krví, a byly vidět jen nos a ústa. Muž pátravě natáhl ruku, našel Thorsona, který se k němu sklonil, a pevně se ho chytil.

„… fa…“

„Ano?“

„… kon…“

Muž nemohl pokračovat. Pustil Thorsona a ruka mu bezvládně klesla. Thorson se podíval na lékaře.

„Je v deliriu. Myslím, že se nám něco pokoušel říct i předtím, než jsme ho operovali, ale nebylo mu vůbec rozumět. Mluvení mu dělá velké problémy.“

„Ano, samozřejmě.“ Lékař pokrčil rameny.

„Je jen otázka času, kdy…“

Dveře se rozlétly a dva vojáci přivezli k operačnímu stolu lůžko a chystali se zraněného odvézt na pokoj.

„Nevíte, jestli ten útok viděli nějací svědci?“ zeptal se Thorson.

„Ne, to nevím,“ odpověděl lékař. „Voják, co ho našel, s ním přijel sanitkou a teď sedí v mé kanceláři. Tvrdí, že útočníka nebo útočníky neviděl, možná jich bylo víc. Ten chudák se snažil krýt si hlavu, má pořezaná předloktí a dlaně. Je zřejmé, že…“

„Ano?“

„Neměl to přežít,“ mínil lékař, „a taky to těžko přežije. Byl to pokus o vraždu. O tom není pochyb.“

„Byl ozbrojený?“

„Pokud vím, tak ne.“

Farář kráčel chodbou za vojáky s nemocničním lůžkem a lékař Thorsona zavedl do své kanceláře. Voják ihned vyskočil, když je uviděl, a zasalutoval. Lékař řekl, že je nechá o samotě a půjde domů. Nato si sundal zakrvácenou zástěru a odložil lékařský plášť. Thorson si vojáka prohlédl. Podle uniformy patřil k pěchotě, byl to obyčejný svobodník, něco málo přes dvacet. Okamžitě se zajímal o stav oběti. Snažil se zachovat klid, ale ta příhoda ho očividně hluboce zasáhla.

„Určitě to nebyl pěkný pohled,“ poznamenal Thorson a pokynul mu, aby se posadil.

„Příšerný, pane,“ přitakal voják.

„Mohl byste mi říct, co se stalo? Byl jste tam sám?“

„Ano, zrovna jsem šel z města a něco jsem zaslechl, myslel jsem, že kočku, nějak tak to skučení každopádně znělo, nevěděl jsem, co to je. Bylo to kousek od toho klubu, od Piccadilly, a na louce tam ležel ten muž, přímo u toho nízkého křoví. Běžel jsem do klubu a nechal zavolat sanitku a… to bylo… Všude byla krev a vypadal strašně.“

„Říkal něco o tom, co se stalo?“

„Ne, nedostal ze sebe ani slovo a pak omdlel.“

„A vy ho neznáte?“

„Ne.“

„Můžu se podívat na vaše ruce?“ zeptal se Thorson.

„Já mu to neudělal,“ bránil se voják a natáhl ruce, aby ukázal, že nejsou poškrábané ani zakrvácené od rvačky.

„Pomohl jsem mu.“

„A v okolí jste neviděl nikoho, kdo by mu to mohl udělat?“

„Ne, ležel tam úplně sám.“

„Myslíte, že předtím mohl být v tom klubu?“

„To nedokážu říct.“

V tu chvíli se ve dveřích objevil lékař a vážně se podíval na Thorsona.

„Teď už je to opravdu něco jiného, něco závažnějšího než ublížení na zdraví,“ promluvil. „Však jsem si myslel, že to nepřežije.“

„Takže je mrtvý?“

„Ano, je mrtvý. Neměli jsme šanci ho zachránit.“

Čtyři

Žena uvedla, že se jmenuje Guðmunda a bydlí v domě Bjarnaborg. Nevěděla, kde je její kamarádka, a chtěla o tom informovat policii, kdyby se jí náhodou něco stalo. Rozhodně to nebylo nic nového, že tu a tam na nějakou dobu zmizela, ale tak dlouho pryč ještě nikdy nebyla a žena si začínala dělat starosti. Mimo jiné i proto, že se její kamarádka občas stýkala s vojáky a možná v tomto ohledu nebyla zrovna… vybíravá. Ženě chvíli trvalo, než našla ta správná slova, a pak je pronášela tak důrazně, až by člověk řekl, že je to nejdůležitější vlastnost její kamarádky: není vybíravá. Flóvent ji klidně poslouchal. K němu do kanceláře na ulici Fríkirkjuvegur ji poslali poté, co se svým problémem přišla na stanici na Pósthússtræti. „To je případ pro kriminální policii,“ sdělili jí a neprojevili žádný větší zájem jí pomoct.

Flóvent zrovna telefonoval s Thorsonem kvůli vraždě u hospody Piccadilly, když se Guðmunda objevila v jeho dveřích. Bylo jí kolem padesáti let, na hlavě měla svůj lepší klobouk a na sobě svůj jediný kabát. Když mluvila, dívala se spíš na Flóventův stůl než na něj. Vypadalo to, že se docela ostýchá obracet na úřady, a hned dvakrát se omluvila za to, že ho ruší kvůli takové malichernosti, jistě má plné ruce práce. Zpod klobouku jí vykukovaly střapaté, již šedivějící vlasy a v ruce svírala malý kapesník, kterým si neustále utírala nos, protože se v tom proměnlivém počasí nachladila. Dům Bjarnaborg neodolá dešti ani větru, jak Flóventovi vysvětlila, když se jí optal na její zdraví.

„A odkud tu ženu znáš?“ chtěl vědět Flóvent, poté co ji ujistil, že si klidně můžou tykat.

„Ellý? Párkrát jsem ji u sebe nechala přespat,“ odpověděla Guðmunda, „odpočinula si u mě v komůrce, chuděra. Jinak se skoro neznáme.“

„A ona ti za to něco platí?“ zajímal se Flóvent.

„Ne,“ řekla žena, „rozhodně nic, co by stálo za řeč, pár korun.“

„Dluží ti něco?“

„Jo, to je pravda, když už se ptáš, proto… bych byla ráda, kdybyste ji našli, aby… ne. Abych věděla, že je všechno v pořádku.“

„A nevrátila se prostě domů? Neříkala jsi, že je z Akranesu?“

„Jo… ne, to si nemyslím. Říkala, že už se tam nikdy vrátit nechce.“

„Ale neověřila sis to?“

Žena zavrtěla hlavou. Měla bledou tvář, pod očima váčky, velký, široký nos a svěšené koutky úst, které obličeji dodávaly otupělý, vyčerpaný výraz.

„Jak jsi to myslela s těmi vojáky – že se s nimi stýká?“ Guðmunda si odkašlala, narovnala si klobouk a informovala Flóventa, že se s pohřešovanou poprvé setkala na konci letošní zimy, kdy ta žena neměla střechu nad hlavou a byla docela ztracená. V podstatě byla na ulici a Guðmundě se jí zželelo a vzala ji k sobě. Jiné útočiště ta žena neměla, byla závislá na alkoholu, neustále se někde potloukala a podle všeho si trochu vydělávala tím, že spala s vojáky. Přijímala vše, co jí cizinci mohli nabídnout: zábavu, alkohol i tabák. Občas něco přinesla i jí, třeba špek nebo konzervy. Některé byly opravdu dobré. Jiné o něco méně, jako ty vařené fazole v rajčatové omáčce – to byl prostě hnus. Nemělo smysl snažit se jí to rozmluvit. Guðmunda už to vzdala, i když o ni někdy samozřejmě měla starost a ptala se jí, jestli se vojáků vůbec nebojí a nemá strach, že se jí něco stane, když se toulá jen tak sama a bezbranná.

„Už jsi k sobě podobné ženy někdy předtím vzala?“ zeptal se Flóvent. „Poskytla jsi jim útočiště?“

„Myslíš podobné poběhlice?“ opáčila Guðmunda a utřela si nos. „Ne, to normálně nedělám. Nejsem armáda spásy. Prostě mi jí bylo líto a teď jsem ji už delší dobu neviděla a dělám si starosti. Možná je to zbytečné. Dokáže se o sebe postarat sama. Ani přitom nemyslím na ty peníze, které mi dluží. Bojím se o ni. Možná se jí něco stalo a já jsem si říkala, že byste ji nějak mohli najít.“

„Vodila si vojáky k tobě domů?“ vyptával se dál Flóvent.

„Ne, to se nikdy nestalo a taky jsem jí to zakázala. To já nechci. Nechci o tom nic vědět.“

„Když jsi říkala, že není vybíravá,“ pokračoval Flóvent, jemuž na stole začal zvonit telefon, „jak jsi to myslela?“

Položil ruku na sluchátko, ale než ho zvedl, chtěl ještě počkat na Guðmundinu odpověď. Ona však mlčela, a tak se omluvil a zvedl telefon. Byl to policista ze stanice na Pósthússtræti.

„Ano, Flóvente, takže… ten muž, kterého jsme hledali, se zřejmě objevil,“ oznámil mu policista. „V Nauthólsvíku, v té zátoce tam dole. Na pláži tam našli mrtvolu.“

„Vážně?“

„Domnívají se, že to je on. Myslí si, že se utopil. Popis sedí: světlé vlasy, tvídové sako.“

„Řekni jim, ať na nic nesahají.“

„Mám informovat rodinu?“

„Promluvím si s jeho ženou,“ řekl Flóvent. „Až toho budeme vědět víc.“

Flóvent položil sluchátko, vstal a vzal si kabát. Guðmunda tam zůstala sedět jako přibitá. Flóvent jí vysvětlil, že musí bohužel okamžitě odjet.

„S velkými zvířaty z armády prý spala jenom dvakrát nebo třikrát. Jinak to všechno byli obyčejní vojáci a někteří z nich nebyli zrovna milí. Je v tom namočená ještě nějaká Klemensína. Z osady Pólarnir.“

„Nebyli milí?“

„Ne, a někdy to byli dokonce dva nebo tři najednou,“ dodala Guðmunda a popotáhla. „To se Ellý, té dobré duši, musí nechat: Nedělá mezi lidmi žádné rozdíly.“

Pět

Na jih od nového letiště, které Britové vybudovali v mokřadní oblasti Vatnsmýri, se rozkládala pěkná písečná pláž. Zde se nacházel přístav pro hydroplány, jež stály zaparkované v suchu a bezpečí okopů vyhloubených ve svahu nad pláží. Když bylo dobré počasí a svítilo slunce, bylo tu na dekách na písku občas vidět lidi v kloboucích s piknikovými koši. Dnes však byl chladný dubnový den a kromě policistů tady skoro nikdo nebyl. Flóvent zaparkoval auto a vystoupil na pláž. Kolem mrtvoly, kterou na břeh zjevně vyplavilo moře, stáli tři uniformovaní policisté. Poněkud stranou čekali další dva muži ve vlněných čepicích, vysokých holínkách a rybářských svetrech. Kouřili a hovořili spolu, ale když Flóvent přišel blíž, vzhlédli a sledovali ho, jak se zdraví s policisty a kleká si vedle mrtvoly. Ležela na břiše, s tváří v písku.

O chvíli později zastavil u pláže další vůz a muž v kabátě a ploché čepici se chystal na pláž dovléct stativ a velký fotoaparát. Postavil fotoaparát vedle mrtvoly a pořídil dva snímky, pak stativ posunul, založil novou kazetu s filmem a udělal ještě jednu fotografii. Flóvent ho předtím požádal, aby místo nálezu vyfotil. Hladina moře již stoupala, místo bude brzy zase zaplaveno. Přidal se k nim ještě jeden člověk, zavalitý chlapík kouřící dýmku. Byl to obvodní lékař z Reykjavíku, který muže oficiálně prohlásil za mrtvého – pravděpodobná příčina smrti: utonutí.

„Myslím, že to je nabíledni,“ prohlásil a vložil si dýmku do úst.

Teprve když fotograf vyfotil několik dalších snímků mrtvoly v její nynější poloze, obrátil ji Flóvent na záda. Moře unášelo tělo tak dlouho, že byl obličej příšerně znetvořený a sotva rozpoznatelný. Muž měl na sobě tvídové sako, rozepnutou bílou košili a už jen jednu botu. Oblečení odpovídalo popisu pohřešovaného muže. Do světlých vlasů se mu zamotaly kusy řas. Fotograf pořídil ještě dvě fotografie a potom stativ složil.

„Budou hotové dnes večer,“ slíbil na odchodu, jako vždy skoupý na slovo. Flóventovi záleželo na tom, aby se závažnější případy fotograficky dokumentovaly, a kriminální policie už díky tomu disponovala menším archivem fotografií zločinců a míst, na nichž došlo k rozsáhlejším požárům nebo některému z mála těžkých zločinů, jež byly na Islandu spáchány. Flóvent muži prohledal kapsy a našel svazek tří klíčů, peněženku, kapesník a zapalovač. V peněžence byla fotografie, na níž bylo možné rozeznat jeho ženu, která jeho zmizení nahlásila.

„Dokážeš odhadnout, jak dlouho v tom moři byl?“ zeptal se lékaře. „Jeho zmizení bylo nahlášeno před… Jak je to dlouho? Před dvěma týdny?“

„Ano, to sedí,“ odpověděl obvodní lékař. „Ty to budeš vědět líp než já. Vypadá dost špatně. Ta doba by tomu mohla odpovídat.“

Flóvent si prohlédl pláž a písek. Vše nasvědčovalo tomu, že se muž utopil; buď se jednalo o nehodu, nebo do moře skočil sám. Nemuselo se to nutně stát v této zátoce. Moře mrtvolu nějakou dobu unášelo a možná byla do zátoky vyplavena s posledním přílivem. V každém případě tu neležela dlouho. Určitě by si jí někdo všiml, buď britští letci, nebo jiní lidé, kteří zátoku navštěvovali. Flóvent nabral do ruky trochu písku a nechal jej protékat mezi prsty. Mezi mužem v tvídovém saku a pláží, zátokou, vojenským zařízením, mořem a temnými mračny nebylo vůbec žádné spojení. Jako by spadl z nebe.

„Začínají být nervózní, už by chtěli vyrazit,“ pošeptal Flóventovi jeden z policistů a pohodil hlavou směrem k mužům ve vysokých holínkách, kteří stáli opodál na pláži a kouřili. Flóvent kývl, přešel k nim a pozdravil je.

„Takže to vy jste tu mrtvolu našli,“ řekl. „Zahlédli jste ji z vody?“

„Na břehu něco leželo,“ ujal se slova jeden z mužů, „a tady Haukur měl u sebe dalekohled a hned říkal, že by to mohl být člověk, a když jsme přijeli blíž, tak… no… tak to tak bohužel opravdu bylo.“

„To je vaše loďka?“ chtěl vědět Flóvent a ukázal na pěknou veslici, vytaženou na pláž.

„Občas tu rozhazujeme síť,“ vysvětlil muž jménem Haukur a poškrábal se pod vlněnou čepicí. Dalekohled měl zavěšený na popruhu kolem krku.

Nad hlavami jim začalo klesat na přistání britské vojenské letadlo, a tak počkali, než burácivý hluk nad pláží utichl. Muži vyprávěli, že připluli z malého přírodního přístavu Grímsstaðarvör na západě a už dřív se kvůli dalekohledu v blízkosti letiště setkali s problémy.

„Jako bychom byli nějací zatracení špioni,“ utrousil Haukur. „Byli pěkně nevrlí, ti Britové. Viděli, jak se dalekohled zablýskl, okamžitě za námi vyrazili a chtěli mi ho vzít.“

„A cos jim řekl?“ ptal se Flóvent; nepovažoval za nutné rybáři vykat.

„Že ho nosím s sebou kvůli ptákům,“ odpověděl Haukur.

„Že jim do toho nic není.“

„On se totiž zajímá o ptáky,“ dodal jeho kamarád.

„Rozumím,“ kývl Flóvent a pohlédl směrem k poloostrovu Kársnes naproti zátoce. Uvažoval, jestli moře nemohlo mrtvolu přinést odtamtud a jestli by nebylo vhodné se podrobněji podívat na počasí z posledních dnů, na směr větru a proudů. „Nehýbali jste s ním, že ne?“ ujistil se.

„Ne, nesahali jsme na něj. Běželi jsme k tomu baráku tam nahoře a odtamtud jsme vám mohli zavolat.“

„Neviděli jste v blízkosti mrtvoly nějaké lidi?“

„Ne. Nikoho. Proč? Copak se ten chlap prostě jenom neutopil?“

„Ale ano, pravděpodobně ano.“

„Myslíš, že ho někdo napadl?“

„Ne, nic tomu nenasvědčuje,“ řekl Flóvent. „Nevíme, jestli ten muž do vody skočil tady nebo někde jinde na pobřeží. Vy byste to podle proudů a přílivu a odlivu pravděpodobně mohli odhadnout lépe než já.“

„Posledních pár dní směřuje proud na jihozápad,“ oznámil Haukur, „to se tady pak vyplaví všechno možné smetí ze zálivu Faxaflói – s prominutím,“ dodal a pohlédl směrem k mužům, kteří se chystali naložit mrtvolu na nosítka.

Flóvent si poznamenal jména rybářů, poděkoval jim a sledoval, jak táhnou loďku do vody a veslují k ústí zátoky. Na břehu se shromáždilo několik vojáků a přihlíželo dění na pláži. Byli to příslušníci britského letectva, umístěného v barácích u Nauthólsvíku. Flóvent si vzpomněl na to, jak ostrov před dvěma lety krátce a nečekaně navštívil Winston Churchill. Setkal se s americkým prezidentem Rooseveltem u Newfoundlandu a cestou domů se zastavil na Islandu, aby si udělal představu o vojenské činnosti, zejména o námořní základně v Hvalfjörðuru. Flóvent ho viděl vystoupit na balkon budovy parlamentu, toho bledého muže s velkou hlavou, který zamával davu shromážděnému na náměstí Austurvöllur.

„Už ho můžou odvézt?“ pokusil se jeden z policistů upoutat Flóventovu pozornost. Ukázal směrem k sanitářům.

Flóvent se probral z myšlenek. „Ano,“ odpověděl. „Odvezte ho do márnice fakultní nemocnice.“

Díval se, jak mrtvolu odnášejí nahoru na břeh, kde čekala sanitka, a myslel na rybáře, pozorování ptáků a na to, jak velký strach ze špionáže tady a na jiných vojensky významných místech na ostrově panuje. Netušil, jestli mrtvého muže jeho osud potkal zde na pláži, nebo jestli ho sem přinesl vítr a mořský proud. Věděl jen to, že je načase setkat se s jeho vdovou a tuto zprávu jí sdělit.

Šest

Stála tam na tom molu v odlehlém, chladném finském městě u Severního ledového oceánu, jako by do ní udeřil blesk, a tomu, co jí ten muž právě řekl, nemohla uvěřit. Možná mu v tom hluku, který tolik lidí pohromadě nadělalo, nerozuměla.

Ti, co přijeli výletními autobusy, začali odnášet svá zavazadla na palubu Esji. Bylo jim řečeno, že loď v Petsamu nezůstane déle, než bude nutné, a vypluje, jakmile budou všichni pasažéři na palubě – měli si pospíšit. Cestou do Finska už loď vyzvedla několik pasažérů v Trondheimu a ve Vestfjordu v Norsku se dostala do potíží, když jí cestu zablokovaly německé bojové letouny a násilím byla zatlačena zpět do přístavu. Stříleli těsně před příď lodi a posádku zachvátil strach a hrůza. Kapitán se s Němci dohadoval čtyři dny, dokud nepřiznali chybu a nedovolili Esje pokračovat v cestě na sever směrem do Finska. Loď tady na pasažéry čekala již několik dní. Nikdo se v Petsamu nechtěl zdržovat, všichni chtěli co nejdříve vyrazit na Island.

Posádka pomáhala nově příchozím najít jejich místa a doprovázela je úzkými chodbami ke kajutám a do nákladového prostoru lodi. Na palubě bylo velmi těsno – každý volný metr čtvereční byl využit k přepravě cestujících. Přeplněných bylo nejen těch několik málo kajut, ale místa na spaní byla připravena i v nákladových prostorech, na chodbách, a dokonce i v jídelně. Zatímco se pasažéři naloďovali, nakládaly se na loď také nové zásoby. Celníci nahlíželi do všech tašek a ranců a kontrolovali cestovní doklady.

„Co tím chceš říct?“ ptala se ho, pořád ještě trochu stranou od všeho shonu. „Proč to říkáš… že ho nacisti sebrali? Proč sakra…?“

Muž, jenž jí tuto zprávu o jejím milém v Kodani předal, potřásl hlavou, jako by to ani on nemohl pochopit.

„Doslechl jsem se, že vyslýchali dva studenty medicíny: Christiana Steenstrupa a Ósvaldura. Víc toho nevím. To jsem zaslechl na lékařské fakultě. Nejdřív zatkli Christiana a pak si přišli pro Ósvaldura, možná i pro někoho dalšího. To je všechno, co vím. Dozvěděl jsem se to v den našeho odjezdu z Kodaně. Nikomu jsem nic neřekl, protože… protože přece vůbec nevím, co je na tom pravdy, samozřejmě až na to, že Ósvaldur nepřišel…“

„Chtěl přijet společně s vaší skupinou.“

„Jo. Já vím. Je mi to líto, nevěděl jsem, že tu budeš. Nepočítal jsem s tím, že ti to budu muset oznamovat.“

Nechápavě na něj zírala.

„Myslíš, že se to vážně stalo?“ zeptala se. „Že ho zatkli?“ Muž pokrčil rameny, jako by chtěl zdůraznit, že už jí řekl všechno, co ví. Vzpomněla si, že ho na lékařské fakultě jednou viděla, určitě už byl na konci studia, možná o dva roky starší než Ósvaldur. Taky už si začala matně vybavovat jeho jméno. Valdimar – nebo Ingimar, některé z těch dvou. Potkali se na setkání Islanďanů v Kodani, jednou když studentský spolek uspořádal čtení z nově vydaných islandských knih a jednou na vánočním večírku lékařské fakulty. V obou případech tam byla s Ósvaldurem a podle něj to byl fajn kluk.

„Jak bych to mohla zjistit?“ zeptala se. Avšak když vzhlédla k velitelskému můstku Esji, najednou věděla, co je třeba udělat.

Rozběhla se k nástupnímu můstku, prodrala se davem. Na palubě zahlédla jednoho námořníka a poprosila ho, jestli by mohla mluvit s kapitánem. Že je to naléhavé. Námořník jí řekl, ať jde s ním, a tak ho následovala do jídelny a nahoru na můstek. Kapitán byl údajně ve své kajutě a námořník jí vysvětlil, jak se tam dostane, kolem rádiové kabiny a pak chodbou vpravo. Řídila se jeho pokyny a narazila na kapitána, který právě vycházel z kajuty. Představila se a on ihned poznal, že má něco na srdci. Popsala mu situaci, totiž že jeden z pasažérů, její přítel, nedorazil do Petsama – doslechla se, že byl možná zadržen v Kodani a nyní je v moci nacistů. Kapitán okamžitě pochopil její obavy a vyzval ji, aby šla s ním. O chvíli později našel radistu. Společně zamířili do rádiové kabiny. Cestou se v duchu snažila zformulovat otázku tak, aby byla co nejjasnější, ale nebylo to lehké. Jak by mohla zjistit, jestli jejího milého opravdu zatkli nacisté? Kapitán jí pomohl a společně sestavili zprávu pro islandské velvyslanectví v Kodani:

POHŘEŠOVÁN PASAŽÉR. ÓSVALDUR M. ZATČEN V KODANI?

POTVRĎTE PROSÍM. ESJA. PETSAMO.

„Nemělo by dlouho trvat, než odpoví,“ utěšoval ji kapitán.

„Jsem si jist, že je všechno v pořádku. Nedělejte si zbytečné starosti. Uvidíme, co odpoví.“

Pokusila se usmát, byla ráda, že kapitán hned zareagoval a chtěl jí pomoct. Bylo povzbuzující, že se může spolehnout na pomoc krajanů. Teprve poté, co zprávu odeslal, začal se kapitán opatrně vyptávat na Ósvaldura a jejich vztah. Řekla mu, že jsou zasnoubení a ona z Kodaně kvůli pokračujícímu studiu zdravotní sestry odešla do Švédska. V té době už bylo Dánsko obsazeno nacisty a ona se nevrátila, v prvé řadě proto, že ji Ósvaldur naléhavě prosil, aby zůstala ve Švédsku.

Víc toho kapitánovi říkat nemusela. Ósvaldurovo přání popisovalo obsazení Dánska Němci samo o sobě. Seznámili se v kodaňské nemocnici Rigshospitalet, on byl student medicíny, ona budoucí zdravotní sestra. Všimla si, jak mluví s pacienty, jako by mu nebyli lhostejní, jako by mu skutečně leželo na srdci jejich zdraví. Viděla, jak naslouchá jejich obavám a trápením a snaží se jejich strach rozptýlit. Jeho kolegové neprokazovali ani zdaleka takovou ohleduplnost a pochopení a takovou zralost při jednání s těmi, kteří oplakávali něčí ztrátu. Ano, zpravidla nebyli vyzrálí ani trochu. Ósvaldur byl vážný a klidný a představovala si, že nejspíš vyrůstal mezi staršími lidmi. Dozvěděla se, že navštěvoval gymnázium v Reykjavíku, a jednoho večera, když měli společnou směnu, se ho zeptala, jestli v Reykjavíku žijí jeho rodiče. Ukázalo se, že původně pochází z Ísafjörðuru, ale převážně vyrůstal u svých prarodičů u Breiðafjörðuru. Postupně zjišťovala, že jeho matka zemřela, když mu ještě nebylo ani deset, jeho otec, námořník, ho poslal ke svým rodičům a on do Reykjavíku přišel, až když měl nastoupit na gymnázium. Chtěl se specializovat na oční lékařství.

„Zkoumat oko – zrcadlo duše,“ říkal s nesmělým úsměvem. Ta nesmělost se jí líbila, protože u něj zřejmě nepramenila z nedostatku sebevědomí, ale z toho, že nebyl zvyklý, aby se o něj zajímala nějaká žena.

Pořád ještě stáli před rádiovou kabinou a kapitán se ji snažil utěšit, když je radista požádal, aby chvíli počkali, protože mu právě přišla odpověď z islandského velvyslanectví v Kodani. Naškrábal něco na kousek papíru a podal ho kapitánovi, který ho přelétl pohledem a předal jí ho:

POTVRZUJEME. ISLANĎAN ZATČEN. OKOLNOSTI NEJASNÉ.

ČEKÁME NA BLIŽŠÍ INFORMACE.

„Takže je to pravda?“ zašeptala.

„To musí být nějaké nedorozumění a islandské velvyslanectví to vysvětlí,“ snažil se ji kapitán uklidnit, když zpozoroval, jak ji ta zpráva zasáhla.

„Ne,“ nesouhlasila a byla pevně přesvědčena o správnosti svého názoru. „To není žádné nedorozumění. Bohužel. Oni moc dobře vědí, co dělají. Sebrali ho.“

„Sebrali?“

Svá slova dál nevysvětlovala a kapitán na ni nenaléhal.

„Obávám se, že už toho tady pro vás víc udělat nemůžeme,“ pravil. „Loď je připravena k vyplutí. Dáme vám samozřejmě vědět, kdyby se z velvyslanectví ještě někdo ozval.“

„Ano, jistě,“ hlesla nepřítomně, složila lístek a strčila si ho do tašky. „Děkuji vám. Děkuji vám mnohokrát.“

Přes to všechno neviděla jinou možnost než odjet domů, a tak s tím kouskem papíru seděla ve své kajutě a uvědomila si, že lodní motory začaly hučet hlasitěji. Esja se pomalu vzdalovala od mola a klouzala ven z přístavu. Nechtěla se dívat, jak loď přístav opouští, na rozdíl od mnoha spolucestujících, kteří stáli v ledovém větru na palubě a sledovali, jak země pomalu mizí v Severním ledovém oceánu. V kajutě jich vždy spalo několik, ona však zatím žádnou ze svých společnic neviděla, jen předpokládala, že jsou na palubě. Četla si zprávu pořád dokola, myslela na Ósvaldura a přemýšlela, kde asi je a jak se mu daří. Měli být na lodi spolu. Tak moc se těšila, až se konečně zase shledají. Museli toho spolu tolik probrat. Tolik si toho říct. Touha po něm byla takřka nesnesitelná a ten pocit dokázala zmírnit jen jistota, že spolu zakrátko odcestují domů. Teď už však nebylo nic, co by její touhu tišilo, tu tíhu, která jí usedla na srdce, ten strach, jenž ji prostupoval.

Zbyly jí jenom vzpomínky. Kdysi tak hmatatelné a sladké.

Teď tak vzdálené a hořké.

Na rozloučenou mu tenkrát koupila dárek, den před svým odjezdem do Švédska. Procházeli kolem malé prodejny tabáku na Sankt Peders Stræde – nedaleko místa, kde po těžkém pádu ze schodů tak vyrovnaně umíral islandský básník Jónas Hallgrímsson. Ósvaldur ukázal na podkroví a prohlásil, že Jónas věděl, že zemře mladý, a proto se se svým osudem dokázal smířit.

Poprosil ji, aby na něj počkala, a šel si dovnitř koupit tabák; kouřit začal na gymnáziu. Po chvíli čekání se začala nudit, a tak vešla do obchodu zrovna ve chvíli, kdy se dostal na řadu. Otočil se, usmál se na ni a nenápadně se ji snažil upozornit na prodavače, který měl malinkou hlavu a ten největší knír, jaký kdy viděla. Měla radost z jeho rozpustilosti a chtěla mu koupit něco v upomínku na tento den a společně strávený čas v Dánsku. Možná proto, že ji trápily výčitky svědomí. Neměli mnoho peněz a po krátkém zamyšlení si vzpomněla, že mu pořád chybí zápalky, a tak mu pořídila levný zapalovač zdobený dánským státním znakem.

„To já nikdy neudělám,“ řekl Ósvaldur a objal ji kolem ramen, když spolu vycházeli z obchodu.

„Co myslíš?“ zeptala se.

„Nesmířím se se smrtí.“

Sedm

Žena se tvářila vyrovnaně, když se u ní doma se zarmouceným výrazem objevil Flóvent, který právě přijel od zátoky Nauthólsvík. Zřejmě byla smířená s nevyhnutelným.

Ani nemusel nic říkat.

„Takže ho našli?“ zeptala se ve dveřích, jako by jeho návštěvu čekala, jestli ne dnes, tak zítra. Jestli ne tento týden, tak ten příští.

Flóvent kývl.

Pozvala ho dál a on se posadil v obývacím pokoji, kde už jednou seděl. Tentokrát byla Flóventovi hlavně vděčná. Byla vděčná všem, kteří se zapojili do pátrání, policistům, skautům, veřejnosti a všem, kteří s ní soucítili a podporovali ji od chvíle, kdy před dvěma týdny na policejní stanici na Pósthússtræti oznámila, že se její muž nevrátil domů.

„Jsem ráda, že ho našli,“ promluvila, když už tam Flóvent poté, co jí pověděl o dvou mužích, kteří z loďky zahlédli mrtvolu ležící na břiše na pláži v Nauthólsvíku a informovali policii, nějakou dobu seděl. Po dlouhém pobytu ve vodě bylo tělo znetvořené, ale zranění, která by nasvědčovala násilnému činu, na něm patrná nebyla. Pravděpodobně do moře skočil sám, což ostatně tušili už předtím. Prohledali pláže a čluny obhlížely pobřeží podél Reykjavíku.

Když přišla na policejní stanici oznámit zmizení svého manžela, neviděla ho už tři dny a tvrdila, že si dělá velké starosti a že už nemohla déle čekat. Její muž se jmenoval Manfreð a šel ten den do práce, jako každé ráno. Ona odjela lodí do Akranesu, kam musela jednou za měsíc kvůli pracovním povinnostem. Když se o dva dny později vrátila, nebyl doma. Pracoval v pojišťovně a obvykle končil mezi pátou a šestou hodinou. Večer plynul a on nepřicházel. Kolem osmé se celá nesvá vypravila na noční směnu, aniž by o něm něco věděla. Pracovala jako zdravotní sestra u jeptišek ve špitále Landakot. To už se bála hodně, nic takového se nikdy předtím nestalo. Když další den ráno přišla domů, šla se poptat jeho kolegů, kamarádů a známých, ovšem co nejopatrněji, aby na sobě nedala znát svou nervozitu. Flóventovi později vysvětlila, že chtěla zabránit tomu, aby si lidi mysleli, že v jejich manželství něco není v pořádku, to totiž nebyla pravda.

Kolem poledne byla v koncích a návštěvu na policii už nemohla déle odkládat. Okamžitě bylo zahájeno pátrání. V novinách byly zveřejněny jeho fotografie. Pátralo se po něm prostřednictvím rozhlasu. Ani jeho kolegové nevěděli, kde je. Mysleli si, že je nemocný, a divili se, proč to nenahlásil. Možná na to zapomněl, napadlo je a říkali si, že mu to vůbec není podobné, když byl jinak tak svědomitý, snaživý a spolehlivý.

Ne, žádné zvláštní problémy ve vztahu neměli, svěřila se Flóventovi, jenž případ převzal a snažil se zjistit něco víc. Rychle přešli na tykání. „Doufám, že si nemyslíš…“

Flóvent ihned pochopil a omluvil se, jestli se jí dotkl, nic takového neměl v úmyslu. „Pro příbuzné je taková situace pochopitelně obzvlášť náročná,“ řekl, „a nechtěl jsem naznačit nic, co by… co by tě mohlo ranit.“

„Je to tak těžké,“ posteskla si, když pátrání k ničemu nevedlo. „Nic nevědět.“

Teď to tedy věděla a připadala mu velice klidná a vyrovnaná, když si tu v obývacím pokoji vyslechla jeho hlášení o Nauthólsvíku. Přestože na ní bylo vidět vyčerpání a trápení posledních dnů, zdálo se mu, že z ní vyzařuje vážnost, když s povděkem přijala fakt, že ho konečně našli.

„Ano, musí to být úleva, vědět to jistě,“ uznal Flóvent.

„Mrtvola byla převezena na pitvu do fakultní nemocnice, což je u podobných případů obvyklý postup. Dám ti vědět, jakmile budou hotoví, nemělo by to trvat dlouho. Takže můžeš klidně začít připravovat pohřeb. Ale moc by nám pomohlo, kdyby ses na něj mohla podívat a potvrdit jeho totožnost, i když to pro tebe samozřejmě nebude lehké. Jestli chceš, můžu tě doprovodit.“

Bylo jí o pár let méně než jemu, asi kolem třiceti, a jmenovala se Agneta. Toto těžké období přestála statečně a za to ji obdivoval. Byla vděčná za každou pomoc, nikdy si nepostěžovala, všechno pozorně sledovala, usilovně se podílela na pátrání, a dokonce v něm pokračovala na vlastní pěst, když bylo oficiálně ukončeno. Obdivoval tu její vytrvalost.

„Tohle jsme našli u něj v kapsách,“ řekl Flóvent a položil před ni na stůl zapalovač, peněženku, svazek klíčů a kapesník. Kapesník byl ještě vlhký a peněženka mokrá. „Uvnitř byly peníze.“

„Ano,“ odvětila nepřítomně, „to znamená…?“

„Nebyl okraden,“ dodal Flóvent. „Všechny důkazy ukazují jedním směrem. Vše nasvědčuje tomu, že to bylo hrozné neštěstí nebo sebevražda. Je mi to moc líto.“

„Děkuji,“ řekla. „Děkuji ti za všechno.“

„Je možné, že do moře spadl v přístavu nebo někde jinde na pobřeží. Nevíš, jestli nemohl být v přístavu? Nebo se někdy vydával na procházky po pobřeží?“

„Občas ano a samozřejmě jsme tam chodili i spolu. Jeli jsme třeba na západ na ostrov Grótta a tam šli na výlet, ale nevím, že by měl co dělat v přístavu. Nevím, co by to bylo.“

„Říkala jsi, že nejevil žádné známky toho, že by si chtěl ublížit. Kromě toho, že snad byl občas zamlklý a stahoval se do sebe, ale nikdy ne na dlouho. V práci byl spokojený.“

„Myslela jsem si, že to není nic vážného,“ vyprávěla, „ale pak se člověk ve svém zármutku ohlédne a možná to přece jen vidí trochu jinak. Vidí známky, které mu předtím unikaly. Které tenkrát byly neurčité, ale dnes se možná zdají trochu jasnější, jestli víš, jak to myslím.“

„Někdy příbuzné taková tragická událost úplně ohromí, protože neměli nejmenší tušení, že by k něčemu takovému mohlo dojít. Takové myšlenky jsou schované hluboko uvnitř. Myšlenky na sebevraždu, kterým někdy nepředchází vůbec nic. Je to různé. Máme tu zkušenost, že sebevražda může příbuzné doslova šokovat.“

Flóvent u policie řešil už několik takových případů a utěšoval příbuzné podobnými slovy. A věděl také, že je brzy přepadnou výčitky, které však jsou opodstatněné jen v těch nejvýjimečnějších případech.

Zůstal tam s ní ještě nějakou dobu sedět, potom vstal a vybídl ji, aby neváhala a ozvala se mu, kdyby pro ni mohl něco udělat. Doprovodila ho ke dveřím a on jí naznačil, že by měla neprodleně kontaktovat rodinu, obklopit se blízkými a mluvit o tom, co se stalo. Možná by mohla zavolat faráře, kdyby měla pocit, že jí to pomůže. Podali si ruce a ona mu ještě jednou poděkovala za jeho starostlivost a útěchu.

Osm

Na ulici Rauðarárstígur stál špinavý lokál s nabídkou prostých jídel. Páchlo to tam směsí vařených ryb a klobás, cigaretového kouře a plísně. Po celé místnosti byla ještě z předchozí noci roztahaná změť židlí a lavic. Tahle putyka vznikla před třemi lety, krátce po příchodu Britů, ve staré konírně. Ve vzduchu ještě visel slabý zápach koňského hnoje a občas to sem pořád ještě táhlo staré herky postávající na Klambratúnu – velké louce za hospodou. Budova už teď ale vypadala mnohem příjemněji: zdi byly obloženy, střecha zpevněna, byla položena nová dřevěná podlaha a vše natřeno zvláštně mdlou barvou, ukradenou z britské fregaty. Název Piccadilly, v rychlosti namalovaný nad vchodem, měl nejspíš mírnit stesk po domově mladých vojáků, kteří lokál navštěvovali. Název hospodě zůstal, i když už většina Britů zemi opustila a jejich úlohu převzali Američané. Piccadilly– neboli Pick-a-dolly, jak říkali Američané – navštěvovali především obyčejní vojáci a večer tam někdy bývalo dost živo. To se pak hluk nesl přes louku a celou čtvrtí Norðurmýri. Potřebné povolení majitel získal přes příbuzného v komunální politice. Od vojáků si obstarával kvanta alkoholu a jeho bratr navíc pálil dobrou kořalku, která hostům podniku hladce klouzala do krku.

Putyky jako Piccadilly vyrostly v okolí vojenských baráků jako houby po dešti a ne všichni si dali tu námahu, aby získali příslušné povolení. Čas od času na těchto místech docházelo ke rvačkám mezi vojáky a obyvateli města. V takových případech zasahovala jak vojenská, tak islandská policie, jejichž příslušníci rozdělovali lidi podle národnosti a odváželi je do cel, aby vystřízlivěli – vojáky do vojenské věznice na ulici Kirkjusandur a Islanďany většinou do sklepa policejní stanice na Pósthússtræti. Mezi podobné roztržky se počítal i případ vojáka, kterého převezli úplně zřízeného do nemocnice v táboře Camp Laugarnes. Údajně došlo ke rvačce, pravděpodobně kvůli nějaké dívce. Noční ruch v baru již utichl a všichni hosté, kteří ještě byli k sehnání, byli vyslýcháni. Ale když se rozneslo, co se stalo, většina se rychle rozloučila a zmizela do noci. O žádné rvačce ani napadení jako by nikdo nic nevěděl. Když Flóvent přijel na místo dění, zapisovali zrovna policisté jména všech dosud přítomných návštěvníků hospody, načež je poslali domů. Vojáka se jim, vzhledem k jeho otřesnému stavu, zatím nepodařilo identifikovat, a navíc nebyla k nalezení známka, kterou vojáci obvykle nosí kolem krku.

Když další ráno na ulici Rauðarárstígur dorazil Thorson, byl hospodský za domem a močil na zeď. Vedle něj stál podélně rozříznutý barel s roštem nahoře a popelem pod ním. Thorsonovi to připadalo jako improvizované místo k vaření a říkal si, že američtí vojáci hospodského nejspíš chtějí naučit péct maso po americku.

Thorson mu ukázal svůj průkaz a hospodský si zapnul kalhoty. Po stranách mu visely šle, zdálo se, že má kocovinu. Thorson hovořil zcela bez přízvuku a hospodskému trvalo pěknou chvilku, než si uvědomil, že s ním ten uniformovaný vojenský policista mluví islandsky.

„Západní Islanďan,“ vysvětlil Thorson.

„Jdeš kvůli tomu vojákovi?“ zeptal se hospodský.

„Zemřel v nemocnici,“ řekl Thorson.

„Ach. To je nemilý.“

„Ano, je to nemilé.“

„Tady uvnitř můžou dělat oheň,“ prohodil, když zpozoroval Thorsonův zájem o barel. „Jsou to dobří kluci, rádi se pobaví, když to jde. Zahřívají se tu. Říkají tomu barbecue. Je to něco tam od nich. Opíkají na tom maso. Jak říkám, rádi se pobaví.“

„Ano, to znám,“ kývl Thorson. „Včera tady bylo pěkně rušno.“

„Nic neobvyklýho,“ pokrčil rameny hospodský. Byl to malý žoviální chlapík s nápadně nízkým čelem a o to bujnější kšticí, kterou teď měl sčesanou dozadu. Jmenoval se Benedikt, ale hned dodal, že mu všichni říkají Bensi.

„Nikdo o tom nevěděl, dokud se dovnitř nevřítil ten voják a nezařval, že máme zavolat sanitku a policii. Na něco takovýho tu nejsme zvyklí. Většinou se všecky konflikty snažíme řešit sami. Vytáhl mě ven a pak jsem tam vzadu uviděl ležet toho chudáka.“

„Uvnitř jsi ho neviděl?“

„Vůbec nevím, kdo to byl, přes všechnu tu krev jsem ten obličej nemohl poznat.“

„A nevšiml sis žádné hádky? Roztržky? Žádného násilí?“

„Ne, včera tu byl docela klid, oproti jiným večerům. Netuším, co se stalo. Něco takovýho… to je prostě hnus. Fakt hnus. Kdo to vůbec byl?“

„To teprve musíme zjistit,“ odpověděl Thorson a pohlédl směrem k louce Klambratún, kde ten příšerně zmlácený muž včera ležel. Prohledali okolí, ale žádnou rozbitou skleněnou láhev ani větší střepy nenašli. Hospodský Thorsonovi ukázal, kde má uložené prázdné láhve od alkoholu a limonády. Prý se samozřejmě občas nějaká rozbije a on pak střepy zamete a vyhodí je do smetí. Nechal Thorsona nahlédnout do popelnice plné nejrůznějšího odpadu a skleněných střepů. Thorson se v ní chvíli přehraboval, avšak nenašel nic, co by mu mohlo pomoct při vyšetřování. Zeptal se hospodského na stálé hosty, jestli zná jejich jména, a také na Islanďany, kteří Piccadilly navštěvovali. Pochopil, že o tom hospodský nerad mluví, neboť odpověděl vyhýbavě, že k němu chodí všichni možní lidi a ne pokaždé ti stejní. Samozřejmě i vojáci se svými dívkami, vznikají tam letmé známosti a muži se do sebe občas pustí, protože je poměr mužů a žen tak nevyrovnaný.

„Letmé známosti?“

„Říkej tomu, jak chceš.“

„Cože?“

„Ženský s nima občas na chvíli zmizí venku na louce,“ řekl hospodský. „Do toho se nepletu.“

„Jedná se o prostituci?“

Bensi si začal rovnat kalhoty, nacpal si do nich košili, přehodil si šle přes ramena a uhladil si vlasy z čela.

„O tom nic nevím,“ ohrnul nos. „Říkej tomu, jak chceš. Já s tím nemám nic společnýho. Já tady jenom vedu svůj podnik a chci mít svůj klid.“

„Kde přesně na té louce? Tam, kde našli toho muže?“

„Někde tam na Klambratúnu, třeba tam u těch keřů,“ ukázal hospodský na místo, kde včera v kaluži krve ležel onen mladík. Malé místečko s několika stromy a keři. Na druhé straně pláně, o kousek dál na jih, se daly tušit střechy osady Pólarnir.

„Pólarnir je odsud docela blízko,“ poznamenal Thorson a ukázal směrem k chudinské čtvrti.

„No a?“ nechápal Bensi.

„Chodí sem? Její obyvatelé?“

„Samozřejmě. Nejeden. Proč se ptáš? Nejsou o nic horší než ostatní.“

„To jsem taky neřekl.“

„Myslíš, že toho chlapa tak zřídili oni?“

„To nevím,“ odpověděl Thorson. „To prostě nevím.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stíny noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.