Jiří Dobrylovský

Tvůrce českých moří

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Dobrylovský, 2020

© Moravská Bastei MOBA, Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9536-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9537-1 (mobi)

1603 – Prolog

Veškerý ruch spojený s výlovem skončil před dobrou půlhodinou. Lidé se vzápětí rozprchli, někteří pěšky, ti šťastnější na povozech, do svých příbytků. Poslední vůz s nákladem kaprů již dávno zmizel v dáli a na hrázi Rožmberka se toho času nacházel jen jediný dopravní prostředek, honosný panský kočár, na obou bocích zdobený šlechtickým erbem s papoušky a rybami.

Několik desítek kroků od něj postával starý shrbený muž s tváří zbrázděnou vráskami a pozoroval zapadající sluneční kotouč, který se v dáli odrážel od nedozírného zrcadla hladiny největšího českého rybníka. Vlastně byla ta hladina teď, v době podzimního výlovu, o mnoho menší než obvykle, avšak při její rozlehlosti a zvolna se snášející mlze nebyla hranice mezi vodní plochou a na ni navazující hladkou plání bahnitého dna k rozlišení. S trochou nostalgie si muž uvědomoval, že malý kus nalevo od slunce se vypíná i Třeboň, toho času takřka neviditelná v záplavě krvavě rudé záře, jež ji obklopovala.

Třeboň…

Město, pro něž tolik vykonal, které bylo svědkem jeho největších triumfů a které se mu za vše odvděčilo zlovolným nevděkem. Muž si povzdechl. Kdysi jej ten nevděk popouzel a dráždil, ale to bylo dávno, v dobách, kdy byl na vrcholu sil a kdy třeboňským měšťanům neváhal v odvetu sám všemožným způsobem projevit svou nevůli. Teď, kdy se pomalu završovalo sedmé desetiletí jeho života, jej cizí nevděčnost již netrápila. Nebo aspoň ne v takové míře jako kdysi. Sebekriticky si uvědomoval, že on sám se v životě rovněž dopustil činů, na které nemohl být hrdý, přičemž Boží soud od něj v nepříliš vzdálené době bude požadovat vyúčtování všech svěřených hřiven. S jakým rozsudkem vyjde z této nejdůležitější pře lidského života? Nebude zvážen a shledán lehkým?

Dokázal věci, které se zdály být nemožné, věci, na které, tím si byl jistý, bude s uznáním vzpomínáno ještě po staletích. Jenomže přes to přese všechno nemohl být spokojen. Ne snad, že by si to v dřívějších dobách někdy připouštěl. Neměl proč, po celý život se hřál na výsluní přízně nejvýznamnějších osobností své doby a se samozřejmostí přijímal i hold slavných učenců. On, bezvýznamný zemánek z chudičkého rodu, dosáhl moci a zámožnosti, jakou mu mohli závidět takřka všichni obyvatelé Českého království, a při pohledu na jeho díla kdekdo nevěřícně kroutil hlavou. Jenže navzdory tomu právě nyní, nad nedohlednou vodní plochou, kterou vytvořil, se kdesi v pozadí jeho mysli začínal hlásit čím dál silnější pocit nenaplněného života. Nebo aspoň života naplněného docela jinak, než jak po tom kdysi toužil. Zapadající slunce mu symbolicky připomínalo jeho vlastní, k závěru se chýlící žití. Stál na konci své životní dráhy, neměl již ani kdy, ani čím překonávat dosažené úspěchy a zrovna v tomto okamžiku mu osud lesklou hladinou Rožmberka nastavil zrcadlo, snad aby jej přivedl k zamyšlení. Zrcadlo, ve kterém mohl při zpětném ohlédnutí postřehnout – co vlastně?

Slávu? Bohatství? Věhlas a respekt? Jistě, to všechno tam spatřoval. Jenže vedle toho také dodnes nezhojenou ránu v srdci, jež desítky let způsobovala, že on, který měl okolo sebe neustále početné zástupy lidí, musel svádět ustavičný boj s dotírající samotou.

Říká-li svatý Pavel, že „láska vydrží, láska věří, láska má naději, láska vytrvá, láska nikdy nezanikne“, pak si on, někdejší regent mocného rožmberského rodu, nutně musel položit otázku, jak to, že jeho skutečná pravá láska nevydržela a zanikla.

A z toho pak zákonitě vyplývala další otázka: Stálo to za to?

Výčitky nad hrobem

Ty sluneční paprsky, osvětlující rybniční hladinu, mi zářily přímo do očí, ale jak už to u zapadajícího slunce bývá, neoslňovaly mne. Spíš jsem měl pocit, že mne chtějí, ozařujíce mou mysl, přimět k posouzení všeho, co jsem ve svém životě s takovou námahou pomáhal přivést na svět. A co jsem naopak v dávných dobách lehkomyslně odhodil, netuše, že k stáru si mě léta potlačované vzpomínky nakonec stejně najdou.

A najednou tu byly, skoro jako když se protrhne neudržovaná hráz a náhlá záplava smete vše, co se jí postaví do cesty. Křečovitě jsem se opíral o kmen dubu, aby mne ten prudký nápor citů neporazil. Chvíli jsem jen tak stál, levou ruku opřenou o strom a pravou si nenápadně utíraje zrádné slzy, jež mi zčistajasna vhrkly do očí. Nenápadně, poněvadž můj kočár s kočím a komorníkem čekal sotva dvacet kroků odtud a já jsem rozhodně nestál o to, aby si moji podřízení mysleli, že jejich pán na stará kolena propadl jakémusi stařeckému sentimentu. Teprve když jsem nad sebou opět získal kontrolu, pustil jsem se své opory a trochu nejistě se vydal k vyčkávajícímu kočáru. Ten již stál natočen ve správném směru, poněvadž široká koruna hráze Rožmberka umožňovala s trochou opatrnosti kočár se spřežením otočit i bez vypřahání. Vlastně mi stačilo jen nasednout a vydat se na cestu ke svému domovu. Jenomže tam jsem namířeno neměl. V těch okamžicích prozření tváří v tvář zapadajícímu slunci jsem najednou přesně pochopil, co musím udělat, abych se aspoň nějak vyrovnal s výčitkami svědomí. Výčitkami, které jsem sice vždycky pociťoval, ale které jsem potlačil, aby mne nikterak neobtěžovaly v mém světodějném úsilí.

Došel jsem ke kočáru, jehož otevřená dvířka mi komorník Tomáš servilně přidržoval, a ještě na stupátku jsem křikl na kočího: „Jedeme!“

Vzápětí naskočil i Tomáš a kočár se pomalu rozjel k západu na opačný konec hráze, kde se cesta větvila do několika směrů. K jihu do Třeboně, k západu do Budějovic a na sever do Lomnice, Veselí a Soběslavi.

Zatímco jsme se s postupujícím soumrakem blížili ke konci hráze, komorník se na mne obrátil s dotazem ohledně dalšího směru jízdy, aby mohl kočího průběžně instruovat.

„Zpátky do Lomnice, mistře?“ zeptal se spíš jen pro forma, poněvadž z Lomnice jsme se odpoledne na cestu vypravili.

„Ne, do Kaplic,“ odvětil jsem bezmyšlenkovitě.

„Mistře?“

„Ohluchl jsi, nebo co?“ vyjel jsem vztekle, ani ne tak proto, že bych opravdu vztek pociťoval, jako spíš abych tím Tomášovi zabránil v dalším vyptávání. Na nějaké dotěrné dotazy jsem opravdu neměl náladu.

„To ne,“ řekl komorník, „jen si dovoluji upozornit, že už se stmívá a že do Lomnice se jen taktak vrátíme s posledním soumrakem. Do Kaplic je to s přepřaháním čerstvých koní jízda na celý den, přičemž i kdybychom chtěli jet v noci, tak teď v druhé polovině října začne být brzy chladno.“

Rezignovaně jsem přikývl. Tomáš ve skutečnosti nebyl mým oficiálním komorníkem, tím byl starý Hans. Hans pocházející odkudsi z Horních Rakous, který se uchytil u Rožmberků, jejichž dominium kdysi až do Rakous zasahovalo, a který u mne zůstal i po mém odchodu do výslužby. Byl už ovšem, stejně jako já, dosti v letech, takže na pohotové vyřizování všech starostí během cestování nebyl nejvhodnější osobou. A navíc to byl Němec jako poleno. Přestože v Čechách žil již několik desetiletí, vyjadřoval se komickou lámanou češtinou, a jak už to u Němců bývá, nepociťoval to jako žádný nedostatek. Ten jsem naopak pociťoval já, protože když Hans něco domlouval s lidmi, kteří neovládali jeho mateřštinu, až příliš často jsem musel sám do jednání zasáhnout, aby se zdárně pohnulo kupředu.

Z toho důvodu jsem Hanse pověřil, aby se staral o můj dům v Českém Krumlově, a jako „komorníka na cesty“ jsem si zvolil Tomáše, vzdáleného příbuzného svého dlouholetého spolupracovníka, přítele a tchána Jana Zelendara z Prošovic. Tomášovi bylo toho času dvacet devět let, byl plný síly a byl mi věrný a naprosto oddaný. Nejen z důvodů rodinných vazeb, ale především z ryzí vděčnosti. Když totiž před sedmi roky zemřel Adam z Hradce, jeho vdova, nenávistná a bigotní katolická fúrie Kateřina z Montfortu, okamžitě vyhnala dlouholetého regenta hradeckého dominia Jana Zelendara ze svého panství. Ne proto, že by pánům z Hradce špatně sloužil, naopak. Byl to jeden z nejlepších rybníkářů a hospodářů, jaké jsem ve svém životě poznal. Jeho jediným hříchem, alespoň v očích hloupé a nesnášenlivé Kateřiny z Montfortu, byla Zelendarova protestantská konfese. Byl poslán do regulérního vyhnanství na Lodhéřovskou tvrz, kde žil zcela bez prostředků a kde jej také o rok později zastihla smrt. Ale o tom až někdy jindy.

Podstatné bylo, že Kateřina z Montfortu si jakýmisi pro mne nepochopitelnými machinacemi dokázala po Zelendarově smrti prosadit, že Lodhéřovská tvrz byla prý nezcizitelným, fideikomisním rodovým majetkem, takže po smrti svého uživatele Jana Zelendara musí být navrácena pánům z Hradce. Co na tom, že si Jan Zelendar tuto tvrz postavil sám ze svých vlastních prostředků, co na tom, že zde byla jeho pravoplatná dědička, totiž moje druhá manželka, o dalších Zelendarových dcerách nemluvě? A co na tom, že tu byl syn Zelendarova zemřelého bratrance Tomáš?

Jelikož nic jiného jsem pro něj za daných okolností udělat nemohl, tak jsem ho aspoň přijal do svých služeb a on se mi za to revanšoval bezvýhradnou oddaností.

Jako třeba i nyní, protože se svou námitkou měl naprostou pravdu a za jeho péči o mé zdraví jsem jej rozhodně nemohl plísnit. V mém věku už by si měl člověk celonoční cestování podzimním chladem a marastem ve vlastním zájmu odpustit. Nával netrpělivosti, který se ve mně na hrázi Rožmberka vzedmul, se mne sice stále držel a vybízel mě vyrazit bez ohledu na všechny průvodní potíže, ale musel jsem být rozumný.

„Máš pravdu,“ uznal jsem. „Tak tedy do Lomnice, ale hned ráno vyrážíme do Kaplic. Zařiď do té doby všechno potřebné.“

„Samozřejmě, mistře, spolehněte se.“

Takže jsem se tedy opřel do pohodlného čalouněného opěradla a spolehl se. Anna bude muset počkat. Čekala nakonec celých sedmatřicet let, tak se kvůli jednomu dnu navíc už snad svět nezboří.

Příštího dne jsme vyjeli hned s prvním rozbřeskem, dokonce jsem se navzdory všem Tomášovým námitkám za tím účelem rozhodl vzdát snídaně, protože dny na konci října jsou již velmi krátké, jen asi deset hodin, a my jsme měli před sebou cestu dlouhou přibližně šest mil.1 Právě proto jsem chtěl náš cestovní čas prodloužit o ranní a večerní soumrak a získat tím hodinu navíc, s tím, že snídani si dám během cesty v kočáře.

Komorník navíc ještě před naším odjezdem vyslal spěšného posla, aby v přípřežních stanicích podél naší cesty zajistil rychlou výměnu spřežení za čerstvé koně. Nebýval jsem přece rožmberským regentem jen tak pro nic za nic a respekt vrchnostenských sloužících jsem si udržel i po svém odchodu na odpočinek.

Během cesty se Tomáš pokoušel nenápadně vyzvídat, co mě to tak najednou popadlo, že jsem se vypravil do Kaplic, kterým jsem se v minulosti co možno vyhýbal. Nedostal ze mne ale nic víc než jednoslovnou odpověď „návštěva“, kterou jsem navíc pronesl takovým tónem, že další otázky si můj zvědavý společník už raději odpustil.

Celodenní cestu jsme tudíž absolvovali převážně mlčky, jen s občasnou lakonickou poznámkou typu „Borovany“, „přípřežní stanice“ a podobně. Čas od času se můj nepostradatelný komorník pokusil zpestřit a zpříjemnit mi dlouhou cestu nějakým pamlskem, který na cestu prozíravě sbalil, ale já jsem neměl na jídlo takřka ani pomyšlení. Kromě jednoduchého oběda, který jsem podobně jako snídani zhltl za jízdy, jsem nic nejedl a taky skoro nic nepil, a všechny pamlsky tak skončily v žaludcích komorníka a kočího. Až to začalo Tomáše znepokojovat.

„Necítíte se nemocný, mistře?“ zeptal se za Trhovými Svinami tak starostlivě, až mě to dojalo. Samozřejmě vedle oddanosti, o níž jsem se již zmínil, měl Tomáš ke své starostlivosti i daleko prozaičtější důvody. Být komorníkem Jakuba Krčína z Jelčan a Sedlčan, bývalého rožmberského regenta a v současné době vlastníka dvou zámků a neobyčejně výnosného panství, to je pro nemajetného příslušníka rytířského stavu velice solidní zaopatření. Problémem je, že tomu bývalému regentovi má být napřesrok sedmdesát, a co bude s komorníkem, až tu jeho pán nebude? Takže se vyplatí o něj co nejlépe pečovat, aby na tomto světě ještě nějakou dobu vydržel. Tomáš ovšem neměl nejmenší tušení, že jsem v jeho prospěch u zemského soudu tajně založil a do zemských desek nechal zapsat zvláštní fond, na který jsem uložil dost značnou částku. Ta částka nebude předmětem mé závěti, nikdo kromě obdarovaného se o ní nedozví, ale v každém případě, až tu jednou opravdu nebudu, příbuzný mého zemřelého přítele a tchána bez prostředků nezůstane.

„Nic mi není,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jenom…,“ skončil jsem do vytracena a doprovodil to dalším zavrtěním hlavy, dávaje tím najevo, že na dané téma se nehodlám bavit. Komorník to okamžitě pochopil, nebo taky možná jen po ujištění, že jsem v pořádku, sám od sebe spokojeně zmlkl.

Do Kaplic, poddanského města kdysi patřícího Rožmberkům, jsme dojeli necelou půlhodinu před západem slunce. Městská brána už se pomalu chystala zavírat, ale kaplický rychtář, očekávající v ní náš příjezd, ji zatím udržoval průjezdnou. Když se na dohled objevil kočár zdobený mým erbem s papoušky a rybami, městský představený se okamžitě zlomil v pase.

Dojeli jsme až k bráně, kde jsem nechal vystoupit Tomáše, aby mým jménem dojednal vše potřebné. Já jsem samozřejmě s lidmi na úrovni kaplických úředníků jednal jen výjimečně; v minulosti jako regent tehdy, pokud jsem jejich prostřednictvím potřeboval vydat příkazy poddaným rožmberské vrchnosti, a v současnosti prakticky vůbec.

Pravidla však mívají své výjimky a jedna z nich právě nyní nastala. Proto jsem si komorníkovým prostřednictvím rychtáře hned poté, co se ve městě ubytujeme, předvolal na soukromý rozhovor.

Naše ubytování se poněkud protáhlo, protože v Kaplicích žádný zámek, sloužící urozeným návštěvníkům města k přebývání, nemají a náhradní k tomuto účelu užívané prostory se toho času opravovaly. Nakonec jsme tedy museli vzít zavděk v rohu náměstí stojícím městským pivovarem, rozlehlou budovou, která snad kdysi sloužila jako klášter. Obytných místností se tam tudíž nacházelo požehnaně, ovšem jejich strohost opravdu spíše než cokoliv jiného připomínala klášterní cely. Jelikož se jednalo, jak jsem doufal, pouze o jednu jedinou noc, tak jsem nad tím mávl rukou a akorát jsem požádal, aby nám někdo z městských posluhů v místnostech dobře zatopil.

K rozhovoru mezi mnou a rychtářem došlo v důsledku toho všeho až někdy kolem sedmé hodiny večerní, v době, kdy se nad městem a celou zemí již dávno rozhostila hluboká noc.

Nejprve mne samozřejmě zpravil můj komorník:

„Mistře, rychtář je tu, na váš příkaz.“

„Ať jde dál,“ odtušil jsem.

„Přejete si, abych byl rozhovoru přítomen?“

„Ne, Tomáši, to si opravdu nepřeji. Chci s ním mluvit mezi čtyřma očima.“

Komorník přikývl a vycouval z mé světnice, do které namísto něj o pár okamžiků v předklonu vkráčel rychtář, mužík střední postavy ve věku někde okolo padesáti let.

„Přál jste si se mnou mluvit, pane. Čím vám mohu sloužit?“

„Potřebuji od tebe informaci. A postav se rovně, rád bych z tebe viděl i něco jiného než tvoje vlasy.“

„Děkuji, pane,“ řekl a hbitě se napřímil. Pokud se jednalo o plnění příkazů výše postavených osob, to mu opravdu šlo. Nu, pomyslel jsem si, doufejme, že bude stejně dobrý i v lecčems jiném.

„Jako představený obce jistě znáš lidi, kteří v Kaplicích žijí,“ prohodil jsem zkoumavě.

„Samozřejmě,“ odpověděl a z toho, jak sebejistě to prohlásil, jsem pochopil, že si nevymýšlí, že asi skutečně zná nejenom každého, kdo ve městě bydlí, ale i kdo tudy jen tak náhodou projíždí. Když se to tak vezme, ten, kdo mu jeho úřad svěřil, od něj přesně toto očekával.

„Výborně,“ řekl jsem pochvalně. „Hledám jednu svou dávnou sousedku z Krumlova,“ popsal jsem předmět svého zájmu co možná nejlhostejněji, abych neprobudil něčí nežádoucí zvědavost. Nakonec, Anna z Krumlova opravdu pocházela, takže co jsem říkal, byla pravda pravdoucí.

„Sem do Kaplic se, pokud vím,“ pokračoval jsem ve vysvětlování, „provdala někdy před pěta nebo šestatřiceti lety. Jmenovala se Anna a myslím, že si vzala zdejšího truhláře nebo bednáře.“

„Vím,“ přikývl představitel města stále stejně sebejistě. „Ten bednář je můj dobrý přítel. Byla to tudíž i pro mne velká rána, když jeho žena před několika roky při tom hrozném moru zemřela.“

Civěl jsem na rychtáře, jako bych se pomátl. Můj mozek tu šílenou zvěst v první chvíli úplně odmítal zpracovat. O čem to ten člověk vlastně mluví? Ano jistě, Čechy byly v letech 1597 až 1599 zasaženy morem, dokonce i sám císař Rudolf se svým dvorem před ním utekl z přelidněné Prahy. Teprve po nekonečně dlouhé době mi to začalo docházet. Proč jsem se vlastně domníval, že Annu i po tolika letech jistojistě najdu naživu, že se jí smrt, ať již v jakékoliv podobě, vyhnula? Protože byla o třináct let mladší než já? Jenže morová nákaza se nikoho na věk neptá.

Z mého výrazu musel rychtář poznat, že mne jeho zpráva těžce zasáhla, protože se sám od sebe šetrně rozpovídal: „Je mi nesmírně líto, jestli jsem vás nějak zarmoutil, pane. Byla to opravdu velice nešťastná událost pro nás všechny, kdo jsme paní Annu znali, tím horší, že v jižních Čechách mor neřádil zdaleka tak silně jako na severu království a v okolí Prahy. Vlastně byly u nás v Kaplicích jen asi dvě desítky obětí a některé z nich možná ani nezemřely na mor. Proto jsme také nebožtíky nepohřbívali do hromadného hrobu, jak bylo zvykem jinde, kde se oběti počítaly na stovky nebo tisíce.“

Zdrceně jsem svěsil hlavu. Desítky let jsem od sebe všechny vzpomínky na svou krumlovskou „sousedku“ všemi silami odháněl, abych jim nakonec podlehl až v době, kdy již bylo na všechno pozdě? Jaká je tohle spravedlnost? Ačkoliv, kdo jiný za tohle všechno nese odpovědnost, když ne já?

„Říkal jsi,“ oslovil jsem rychtáře mátožně hlasem, který jsem sám nepoznával, „že jste oběti moru pohřbívali do samostatných hrobů. Víš, kde má svůj hrob Anna?“

„Samozřejmě, pane. Bude mi ctí vás tam zítra doprovodit.“

Najednou jsem se, ani nevím jak, vzchopil. Už žádné odklady, sám jsem se právě přesvědčil, k jakým koncům vedou.

„Ne zítra. Chci tam jít hned teď,“ prohlásil jsem nekompromisně.

„Pane, vy chcete jít na hřbitov teď v noci?“ zeptal se úředník zděšeně, a nestát v tu chvíli přede mnou, snad by se nad tím nápadem samou hrůzou pokřižoval.

Nedal jsem na sobě nic znát, i když jsem měl sto chutí ho poslat do horoucích pekel. Až dosud se choval a mluvil docela rozumně, jak to tedy, že se z něj při představě nočního hřbitova najednou vyklubal takový pověrčivý hlupák? Takže jsem se jen ostře zeptal: „Chceš mi to snad zakazovat?“

„To ne, pane, to bych si nikdy nedovolil,“ omlouval se rychtář horlivě a při představě, jak bych s ním mohl naložit, naprázdno polkl. Možná si v té souvislosti vzpomněl na nejrůznější povídačky, jež se o mně vyprávějí již dlouhá léta; jak jsem upsal duši ďáblu, že mám spolky s čertem, který mi slouží, a kdesi cosi. Takový člověk by šel v noci na hřbitov jistě beze strachu a kdoví, jakých ohavností by se tam dopouštěl. Kdysi dávno, když se o mně tyhle nesmysly začaly šířit, mne to pohoršovalo, později jsem si z toho tropil žerty a nakonec jsem to jen lhostejně ignoroval. Lidé jsou, jací jsou; pokud by člověk bral hlupáky vážně, sám by se časem jedním z nich stal.

„To jsem rád,“ řekl jsem. „Takže když by sis to nedovolil, tak mi laskavě prozraď, kde ten hrob je a jak ho najdu. Chodit tam se mnou nemusíš. Vlastně to ani nechci!“

Vyzbrojen hořící pochodní a klíčem od hřbitovní branky jsem se o necelou hodinu později ubíral do nejvýchodnějšího výběžku města, do místa, kde se v těsném sousedství hradeb vypínala dvojice kostelů, svatých Petra a Pavla a svatého Floriana, obklopených společným hřbitovem.

Popis umístění hrobu jsem měl naprosto přesný; jakmile došlo na administrativní úkony, začal se rychtář opět projevovat jako spolehlivý a svědomitý úředník. Podle obdržených instrukcí jsem hrob našel během pouhých pár minut. Ve světle pochodně jsem se ještě z nápisu na náhrobní desce přesvědčil, že hluboko v zemi opravdu odpočívá ta, za kterou jsem před několika hodinami přijel, ale pak mi nohy vypověděly službu. V příštím okamžiku jsem již klečel vedle hrobu, z očí mi tekly proudy slz a mé tělo se otřásalo nezvladatelnými vzlyky.

Jen pět minut, pouhých pět minut jsem si cestou do Kaplic přál, abych během nich té, kterou jsem kdysi nadevše miloval a na níž jsem se tak těžce provinil, mohl říci: „Prosím tě, odpusť mi!“ Pozdě. Už nikdy k tomu nebudu mít příležitost. Jen chladný necitelný kámen mě tlačil do kolen a ten mé prosby o odpuštění vyslyšet nemohl. Má vina mne bude provázet nejen do konce mých pozemských dnů, ale potáhne se za mnou až do záhrobí. Strašné pomyšlení!

Na počátku byl Počátek

Ani nevím, jak jsem se z hřbitova vrátil tam, kde jsme byli ubytováni. Šel jsem jako tělo bez duše a možná tomu tak i bylo. Možná má duše odmítla opustit ty truchlivé prostory, v nichž věčně odpočívalo tělo mé životní lásky, a mé tělo naopak ponechala, ať si poradí, jak dovede.

Když se po mém návratu do pivovaru začal komorník starat, jak jsem pořídil a jestli jsem se během své noční vycházky nenachladil, bez řečí jsem ho popadl za límec, vyvedl ho ze dveří a hned za ním jsem zasunul závoru, oddělující jeho předsíňku od mého pokojíku. A vzápětí jsem se skácel na lůžko. Předpokládal jsem, že mne čeká bezesná noc, ale naštěstí jsem se mýlil. Žal, který jsem pociťoval, byl natolik intenzivní, že mne úplně paralyzoval, a do spánku jsem upadl dřív, než jsem si stačil uvědomit nějakou únavu. Říkám spánek, ale daleko spíše se jednalo o hlubokou mdlobu.

Příštího dne jsem se probudil ještě dlouho před rozedněním. Můj komorník, přestože k jeho základním povinnostem patřilo procitat vždy přede mnou, na svém loži v předpokoji ještě slastně oddechoval a já, i když jsem v tomto ohledu pramálo shovívavý, jsem pod vlivem včerejšího duchovního prožitku aspoň protentokrát ze svých zásad výrazně slevil. Sám jsem se potichu oblékl a stejně potichu jsem prošel okolo spícího Tomáše a sestoupil do pivovarské kuchyně, v níž, to bylo naprosto jisté, se tou dobou již nepochybně připravovala snídaně pro veškerý personál.

Kuchař z mé návštěvy neměl přílišnou radost, to mu bylo vidět na očích, ale bez řečí mě posadil k blízkému stolu a předložil mi mísu s horkou polévkou, čerstvý chléb – před chvilkou vytažený z pece – a džbán s pivem. Pak se vrátil ke své práci, ponechav mě, abych se postaral sám o sebe, a já, přestože okolo mne při stolování zpravidla poskakuje nějaký sluha, jsem si tentokrát vystačil bez problémů sám. A jak rád! Na nějaké rozmlouvání s kýmkoliv jsem neměl sebemenší náladu, protože po včerejšku mě bolela nejen otlačená kolena, nezvyklá na klečení na studených kamenech, ale především srdce. A to bylo mnohem horší, protože kolena se za den za dva zotaví, kdežto srdce…

O dobrou hodinu později mě v kuchyni objevil Tomáš. Rozpačitě se mi hned začal ospravedlňovat za svůj komornický prohřešek, ale já jsem jen zavrtěl hlavou a mlčenlivým gestem ruky dal najevo, že se nic nestalo.

„Špatně se mi spalo, tak jsem se probudil mnohem dřív,“ dodal jsem posléze pro vysvětlení. „Nemusíš se omlouvat, ostatně, jak vidíš, nic mi nechybělo, kuchař se o mne postaral.“

Na Tomášovi sice bylo vidět, že ho kuchařův záskok v plnění komornických povinností ještě pořád trápí, ale protože já jsem nad tím nedával najevo žádnou nelibost, přenesl se přes to i on. Aby však aspoň nějak své pochybení napravil, horlivě se mne začal vyptávat na mé dnešní záměry.

„Jestliže jste už po snídani, mistře, tak se můžeme hned vydat na cestu. Příkaz k zapřažení jsem dal štolbovi ještě cestou sem do kuchyně.“

„Nehoří,“ mávl jsem shovívavě rukou. „A ty jsi ještě nejedl. Jestli vyrazíme za půl hodiny, nic se nestane.“

Tomáš vytřeštil oči a starostlivě mě přelétl pohledem, protože v takhle smířlivém rozpoložení mě nevídal často. Když se však ujistil, že to myslím vážně, převelice ochotně se usadil na vedlejší židli a s neobyčejným apetýtem začal likvidovat pozůstatky mého vlastního hodování. No, pozůstatky, mísa s polévkou byla ještě z dobrých tří čtvrtin plná a z celého pecnu chleba jsem odkrojil jenom patku a dva krajíce, avšak Tomáš se na vše vrhl s takovým elánem, že po něm už asi nikdo dojídat nebude.

Na cestu jsme se proto nakonec vydali ne o půl, ale nejméně o hodinu později, když slunce stálo již dost vysoko nad obzorem a pomalu začínalo rozpouštět ranní mlhu. Aspoň se nám pojede veseleji, pokud jsem vůbec po včerejšku mohl v souvislosti se svým stavem takové slovo použít.

Když jsme projížděli přes náměstí, naklonil jsem se k Tomášovi: „Řekni kočímu, ať nejdřív ze všeho zajede k Počátku.“

Komorník navzdory svému jinak osvědčenému sebeovládání nad mým požadavkem vykulil oči.

„Kam?“ zeptal se nejistě.

„S tím si nelámej hlavu,“ odbyl jsem ho, protože do žádného složitého vysvětlování jsem se nechtěl pouštět, „prostě to řekni Martinovi, on už bude vědět.“

Na rozdíl od cestovního komorníka Tomáše, kočí Martin u mne sloužil dobrých dvacet let. Sice příliš málo na to, aby byl osobním svědkem vzniku Počátku, ale za ta dvě desetiletí se mnou nespočetněkrát křížem krážem projel celou jihočeskou krajinu a sotva by se našla vesnice, potok či rybník, ať jakkoliv malý, který by neznal. Tomáš se tedy s významným pokrčením ramen vyklonil z okénka a vyřídil můj příkaz, načež kočár zamířil k Budějovické bráně na severu města a hned za ní nabral směr k Velešínu. Můj rozmar, jak si jej Tomáš nepochybně vysvětloval, znamenal sice určitou zajížďku, ale ne zase až tak velikou. Místo abychom jeli přímo na sever do Budějovic, tak za hradem Velešínem odbočíme na západ k Třebonínu a od něj pak najedeme rovnou na silnici z Krumlova do Budějovic. Zajedeme si tím nanejvýš půl míle, kdoví jestli. Do Bechyně, kde jsem původně plánoval na cestě do svého zámku v Obděnicích nocovat, už to za těchto okolností v jednom dnu v žádném případě nestihneme, ale nevadí; prostě cestou přenocujeme na zámku Dříteň. Ten patřil mému příteli Bohuslavu Malovci z Malovic, jenže od té doby, co pan Bohuslav před několika roky koupil hrad Hluboká a přestěhoval se na něj, v Dříteni přebývalo pouze pár vrchnostenských úředníků a místa tam bylo habaděj. Jistě se na jednu noc najde i nějaké pro mne a mé průvodce.

Protože já jsem se po včerejšku chtěl k Počátku podívat stůj co stůj. Tam to vlastně všechno začalo, i když tehdy by mne něco podobného ani ve snu nenapadlo.

Během asi dvě hodiny trvající jízdy okolo Velešína do Zlámaného Svince jsem se oddal vzpomínkám na utěšené časy svého dětství a mládí. Vzpomínal jsem na své rodiče Jiřího a Kateřinu Krčínovy. Stejně jako já užívali predikát „z Jelčan“, i když jelčanská tvrz jim nikdy neříkala pane. Ve skutečnosti žili zpočátku v Kolíně, kde jsem se i já léta Páně 1535 narodil. Teprve později si pořídili hospodářský dvůr v Polepech, kam se i se mnou a mými sourozenci následně přestěhovali. Hospodářství slušně vynášelo, díky čemuž mi rodiče mohli dopřát solidní vzdělání; nejprve ve farní škole v Kolíně u kostela svatého Bartoloměje a následně pak na artistické fakultě Karlovy univerzity v Praze.

Učil jsem se rád a osvojované vědění mi šlo do hlavy velice snadno, ale již tehdy jsem si uvědomil jednu věc, která mne pak provázela celým životem, totiž že mne daleko více zajímají poznatky praktického využití než nepoužitelné suché teorie, které jsou tak typické pro univerzitní katedry.

Univerzitu jsem tudíž k lítosti rodičů nedokončil. Abych jim jako již dospělý muž věku jednadvaceti let nebyl na obtíž a, upřímně, také abych se nemusel střetávat s jejich vyčítavými pohledy, vstoupil jsem ještě téhož roku do služeb mocného pána Trčky z Lípy, hejtmana Královéhradeckého kraje2. Vilém Trčka mi dal dobrou školu, v jeho službách jsem se seznámil s mnohými znalostmi, jež mi pak byly k velkému užitku v pozdějších letech. Ale již za pár let mi bylo jasné, že na Trčkově panství mne žádná velká budoucnost nečeká, a proto jsem, s doporučením Viléma Trčky, roku 1559 přestoupil do služeb rožmberských. Rozlehlé dominium tohoto nejmocnějšího a nejbohatšího českého rodu se mi zdálo být vpravdě studnicí neomezených příležitostí.

Moje začátky u mocného vladaře Viléma z Rožmberka arci nebyly nejslavnější, ale každý musel nějak začít. V mém případě se jednalo o jmenování zodpovědným úředníkem na maličkém borovanském panství, nacházejícím se na rožmberském dominiu. Panství bylo církevním majetkem, spadajícím pod augustiniánský klášter v Borovanech, přičemž pan Vilém byl patronem kláštera. Právě toho času, kdy jsem byl do Borovan přidělen, zde probíhaly složité mocenské a majetkové tahanice mezi Vilémem z Rožmberka, stávajícím proboštem borovanského kláštera Janem a Vilémovým favoritem Matějem Kozkou z Rynárce. Skončilo to tak, že pan Vilém prosadil svou, schopného a poctivého probošta Jana vystrnadil a namísto něj dosadil Matěje.

Nerozuměl jsem tomu. Matěj Kozka z Rynárce byl skutečným výlupkem těch nejhorších nectností, na jaké lze pomyslet, o němž již o dvě desetiletí dříve napsal důstojný kněz Řehoř z Boleslavi, že „byl již třikrát pod jednou a třikrát pod obojí, neřádný, sodomář hanebný, jenž mládenců mnoho zkazil, a že jest v něm satan“. Takže si jistě každý dovede představit, jak se za těch následujících dvacet let musel ještě dále vypracovat; co si ostatně pomyslet o někom, kdo do svého kočáru zapřahuje kozly, z čehož také povstala jeho přezdívka? A na tohoto člověka, lze-li o někom takovém vůbec jako o člověku hovořit, jsem nyní měl z titulu svého pověření dohlížet.

Teprve postupem doby mi vše došlo. Ničema Kozka se ukázal být, alespoň z pohledu pana Viléma, mužem na svém místě, protože během pěti let borovanský klášter totálně rozvrátil a zruinoval. Teprve pak, roku 1564, jej Vilém z Rožmberka z proboštského úřadu sesadil, a poněvadž klášter se mezitím u svého patrona těžce zadlužil, tak se prostě Vilém celého panství na úhradu nesplacených dluhů zmocnil. Kronikář Václav Březan tuto nedůstojnou operaci zaznamenal o několik desetiletí později do své Historie rožmberské těmito slovy:

„Naposledy, když se [Kozka] nadlužil a vše zpustoval, klášter panu vladaři odevzdal.“

Tou dobou jsem již v Borovanech naštěstí dávno nebyl. Říkám naštěstí, protože k tomu, co se tam pod Kozkovým hospodařením dělo, bych sotva dokázal mlčet. Během těch dvou let, co jsem tam působil, jsem se teprve rozkoukával a získával zkušenosti s vedením svěřeného panství. Těch zkušeností jsem měl zpočátku opravdu pramálo, takže jsem si navzdory svému úřadu většinou připadal jako bezvýznamný pěšák na šachovnici, jímž jsem v té době také nepochybně byl. Ale kupodivu, získal jsem si tím respekt. No, abych byl přesný, tím vyjeveným jukáním spojeným s pasivním nezasahováním do Kozkova destruktivního hospodářství asi ne. Ale pán z Rožmberka se možná domníval, že mé nečinné, z nedostatku zkušeností vyplývající přihlížení je ve skutečnosti projevem mé souhlasné blahovůle a že když dokážu zavírat oči a dávat ruce pryč v takto malém měřítku, dokážu to i ve velkém. Což se mi, jakkoliv jsem na nic takového nemohl být hrdý, zřejmě stalo tím nejlepším doporučením. Jen tak si totiž dokážu vysvětlit, že již v roce 1561 jsem byl jmenován zástupcem purkrabího v Krumlově a o pouhý rok později dokonce purkrabím samotným. Přičemž první věcí, kterou jsem jako purkrabí udělal…

„Mistře, Martin hlásí, že už jsme skoro na místě.“

„Co-cože?“ zakoktal jsem a překvapeně jsem škubl hlavou. Až teď mi došlo, že jsem se do vzpomínek zabral natolik soustředěně, že jsem přitom vůbec nevnímal okolí. Poslední, co jsem si z cesty pamatoval, byla odbočka za Velešínem a pak až teď Tomášovo vyrušení.

Podíval jsem se z okénka ven a rázem jsem měl pocit, jako by mne něco přeneslo časem skoro o čtyři desetiletí zpátky. Zdejší krajina se od té doby změnila jen velice málo, pouze pár maličkých rybníčků ji zpestřovalo oproti té době, kdy jsem se tu ocitl poprvé, chtěje si vyzkoušet, jaké to je, když se staví nový rybník.

Na Trčkově panství jsem se několika podobných projektů účastnil, i když jen v roli bezvýznamného pomocníka. Byl jsem však žákem velice pozorným a věřil jsem, že ani jako vrchní stavitel neselžu. Své dovednosti jsem si chtěl z bezpečnostních důvodů vyzkoušet na opravdu nepatrném vodním dílku, umiňoval jsem si však přitom, že pokud se osvědčím, mé plány do budoucna budou vpravdě dalekosáhlé. Ve své mysli jsem totiž choval jeden odvážný plán – věc, které se rybníkáři až dosud většinou vyhýbali, přičemž jestli na něco podobného budu moci skutečně pomýšlet, to mi měl naznačit právě Počátek. Tak jsem totiž ten rybníček pojmenoval.

Vodní nádrže se v Čechách budovaly odnepaměti. Nebo přinejmenším od 12. století. Důvody přitom byly všelijaké a zdaleka nesouvisely jen s chovem ryb, avšak rybochovné důvody velmi rychle převládly a v posledních dvou staletích nevím o žádném českém rybníku, který by byl budován z jiných příčin.

Za největší odbornou autoritu byl přitom považován Jan Skála z Doubravky, zvaný též Dubravius, zemřelý šest let předtím, než jsem přišel k Rožmberkům. Jan Skála napsal výbornou knihu o rybníkářském řemesle a názory a zásady, které v ní hlásal, se považovaly za takřka neomylné.

No a teď si představte mou opovážlivost, když jsem se rozhodl, já, v oboru rybníkářství bez sebemenších zkušeností, Dubraviovu bezmála papežskou autoritu zpochybnit.

Základní problém chovu ryb spočívá v tom, že kapři, ale i další ryby, se nespokojí jen tak s ledajakou vodou a úspěšné rybářské hospodářství vedle toho vyžaduje i vhodné podloží, na němž se dno rybníka nachází.

Jan Dubravius k tomu napsal: „My se nevyhýbáme žádnému místu tolik jako neúrodnému a vysílenému, neboť takové místo je pro kapra nejméně příznivé, protože postrádá oněch výživných součástí, jimiž se kapr živí a po nichž tloustne.“

Z toho důvodu se nejvíc a nejlépe prosperujících rybníků v minulosti vybudovalo v Hradeckém kraji a v dalších částech Polabí. I jihočeské rybníky se této zásady držely, pročež mnohé z nich svými vodami zalévaly žírnou půdu polí a luk. Koneckonců i můj Počátek se měl stát rybníkem tohoto druhu.

Jenže – tímto způsobem se kvůli chovu ryb ničilo do té doby vzkvétající hospodářství rolnické či pastevecké, takže výsledný efekt byl velmi diskutabilní a kromě toho, poloh vhodných pro vytváření dalších rybníků díky tomu valem ubývalo. Není přece možné zaplavit vodou všechna pole v království.

V jižních Čechách se však na rožmberském dominiu nacházely celé čtverečné míle podmáčeného, bažinatého území, jež byly hospodářsky nevyužité, ba co horšího, jejich zušlechtění se považovalo ne-li přímo za nemožné, tedy aspoň za tak náročné a nákladné, že se o něj nikdo raději ani nepokoušel. Jenomže já mám rád výzvy, rád překonávám vše, co bylo vytvořeno přede mnou, a proto jsem byl odhodlán své záměry dovést k netušeným perspektivám. Ukáže-li se na příkladu Počátku, že jsem schopen rybníky budovat, potom se o to v budoucnu pokusím i tam, kde se do podobného podniku nikdo pouštět nechtěl. Zisky, jež z toho vyplynou, budou veliké, už jen proto, že s nimi nikdo nepočítal. Jen ať všichni ti skeptikové žasnou!

„Jsme na místě,“ oslovil mne Tomáš, když náš kočár projel po udržované cestě mezi loukami a poli a konečně zastavil na hrázce maličké kaluže o rozloze ne o mnoho větší než osm jiter3.

„Vidím,“ přikývl jsem. „Tak tady to je můj Počátek.“ A řekl jsem to takovým tónem, že i nezasvěcený člověk jako můj komorník tam to velké Pé musel zřetelně slyšet.

„Mistře,“ oslovil mne Tomáš rozpačitě, „jsem u vás jen pár let. O tomhle rybníku,“ ukázal přezíravě, takřka opovržlivě k nepatrné vodní nádrži, „nic nevím. Proč jste sem vlastně chtěl jet? Omlouvám se,“ dodal rychle, „jestli vám snad moje otázka připadá nemístná nebo příliš osobní.“

Povzdechl jsem si. Tomášovy rozpaky jsem dovedl pochopit; předevčírem jsme oba stáli na hrázi Rožmberka, jehož nesmírná hladina ohromuje a doslova nahání hrůzu4, a jen o dva dny později projevím přání podívat se k téhle ubohé loužičce, která by snad nezaplnila ani koryto rožmberského bezpečnostního přelivu.

„Tady, milý Tomáši,“ mávl jsem pravicí k Počátku, „jsem se stal rybníkářem. Tohle je moje první dílo.“

Tomáš konsternovaně přejel pohledem z mé tváře na rybníček, pak znovu na mne a potom ještě jednou k té kalužině. Ani trochu se nepokoušel předstírat něco jako uznání či obdiv. Nemohl jsem se mu divit, kontrast mezi Rožmberkem, Hrádečkem či Nevděkem na jedné straně a těmihle trochu rozměrnějšími neckami sotva mohl být větší.

„Ehm,“ odkašlal si komorník, „tohle?“ A vzápětí na dotvrzení svého nevěřícného úžasu naprázdno polkl.

Navzdory tomu, že mi od včerejška nebylo ani trochu do smíchu, jsem se tomu musel zasmát.

„Nesmíš si myslet,“ řekl jsem v dobrém rozmaru, „že někdo, kdo předtím nepostavil ani dětský rybníček na břehu řeky, najednou přijde a udělá rovnou Rožmberk.“

„To chápu, ale…“

„Jenže tady ve skutečnosti vůbec nešlo o velikost. Na téhle louži jsem si v malém měřítku vyzkoušel něco, co jsem potom v praxi uplatnil i u svých největších děl. Proto je to opravdu Počátek, ten název si plným právem zaslouží. Ale teď mě nech chvíli samotného. Zůstaňte ty i Martin tady u vozu, já se jenom projdu okolo rybníka a za chvíli jsem zpátky.“

Nečekal jsem na odpověď, vystoupil jsem z kočáru a vydal se na obchůzku svého nejstaršího vodního díla. Nějakého podrobnějšího vysvětlování, kvůli čemu si svého průkopnického počinu tak cením, přestože jsem v následujících desetiletích vytvořil díla mnohasetkrát rozsáhlejší, jsem se předem vzdal.

Tomáš byl sice čestný mladý muž, oddaný komorník a dobrý přítel, ale veškeré rybníkářské schopnosti a dovednosti se mu vyhýbaly velikým obloukem. Když ke mně před šesti roky přišel do služby, pokoušel jsem se mu předat leccos ze svých rybníkářských znalostí a zkušeností, aby nepřišly vniveč. Vlastního syna jsem neměl, měl jsem pouze šest dcer, které se této činnosti samozřejmě věnovat nemohly. Doufal jsem, že Tomáš by se mohl stát důstojným nástupcem svého mimořádně talentovaného příbuzného, někdejšího regenta pánů z Hradce. Bylo to však marné, sudičky mu zkrátka příslušné vlohy nenadělily. Nu, co naplat, nikdo nemůže mít všechno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tvůrce českých moří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.