Tak fajn.

Teď vím, že ti můžu věřit.

Jsi zvědavý. Jsi statečný. A nebojíš se vést život zločinu.

Ale jedno si vyjasněme: jestli si tuhle knihu přečteš navzdory mému varování, za případné následky si můžeš sám.

A řečičky stranou – tohle je vážně velmi nebezpečná kniha.

Ne, nevybuchne ti před obličejem. Ani ti neukousne hlavu. Ani ti neutrhne z těla jednu končetinu po druhé.

Nejspíš ti žádná zranění nezpůsobí. Tedy pokud ji na tebe někdo nehodí, což je možnost, kterou není možné pominout.

Obecně se dá ale říct, že knížky mnoho úrazů nezpůsobují. Výjimku tvoří případy, kdy je čtete, tak to prostě je. V takovém případě způsobují nejrůznější druhy potíží.

Například tě při čtení knih může něco napadnout. Nevím, jestli je to i tvůj případ, ale jestli ano, tak už víš, že i pouhý nápad tě může dostat do pořádné polízanice.

Knihy v člověku taky vzbuzují city. A city můžou někdy vést k ještě větším trablům než nápady. City vedou lidi k tomu, že dělají nejrůznější věci, kterých pak litují – třeba… hodí po někom knihu.

Ale hlavní důvod, proč je tahle kniha tak nebezpečná, je skutečnost, že se týká tajemství.

Velkého tajemství.

Je zvláštní, jak tajemství fungují. Když o tajemství nevíš, tak tě nijak nevzrušuje. Děláš si své a o nic jiného se nestaráš.

Tralalala, prozpěvuješ si. Všechno je v pohodě a klídku. (No, možná si zrovna tralala nezpíváš, ale víš, jak to myslím, ne?)

Ale jakmile uslyšíš něco o tajemství, začne to v tobě hlodat. Co je to za tajemství? ptáš se v duchu. Proč o něm nemám vědět? Proč je to tak důležité?

A najednou se musíš nutně dozvědět, co to tajemství je.

Prosíš. Naléháš. Vyhrožuješ. Snažíš se ho vymámit. Slibuješ, že to tajemství nikdy nikomu nevyzradíš. Zkoušíš úplně všechno. Šmejdíš ve věcech člověka, kterého se ono tajemství týká. Pořádně ho (nebo ji) vytaháš za vlasy. A když to nezabere, rveš si vlasy svoje.

Neznat nějaké tajemství je nejspíš ta vůbec nejhorší věc na světě.

Napadá mě ale ještě jedna horší věc.

Když člověk nějaké tajemství zná.

Takže čti dál, jestli tedy musíš.

Nezapomeň, že jsem tě varoval.

xxx xxxx x xxxx, xxxxx xxx x xxx xxx x xxxx. Xxxx xxxx xxxx x xxxxx xxxx xx Xxxxxxx. Xxxx xxxxx xxxxx Xxxxxxxxx xxx Xxx-Xxxxxx.

Xxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxx xxx. Xxxxx’x xxxxxxxxxxxxx, xx x xxxxxxxxx.

Xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx x Xxxx xx xxxxxx xxx. Xxxx x xxxxxxx. Xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xx Xxxxxx Xxxxxxxxxxxxxxx? Xxxxxxxxxxxxx. Xxxxxxxxxxx. X xxxx xxxx xxxx xxxxxx xxx xx xxxxx. Xxxxxxx xxxxxx, xxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxx. Xxxxx xxxxx. Xxxxx.

Xxxxxxx xx, xxxx xxxxx, xxxxx xx xxx.

Xxxx’x?, xxx xxx.

Xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx’x… Xxxxx xxxxxxx.

Xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxx, xxxxxxxx xxxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxx xxxx x xxxxxxxxxxx… Xxxxx xxxxxxxx’x xx xxxxx xxx xxxx xxxx xxx Xxxx.

„Xxxx,“ Xxxxxxxxx xxxxx, „Xxx xxxxxx?“

„Xx!“ Xxx-Xxxxxx xxxx.

Xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx; x xxxx xx xxxxxx xxx.

Xxxx x xxxxxxx. Xxxxxx xxxxxxxx Xxxxx’x xx xxxxxx, xxxxxxxxxxxxxxx? Xxxx xxxxxxxxx. Xxxxxxxxxxx. (Xxxxxx xxx xxx xxxxxxx xxxx xxxxxx.) Xxxx, Xxx-Xxxxxxx xxxxxxxx xxxx xxxxx xx x x xxxxxx xx xxxx. Xxxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxx. Xxxxx xxxxx, Xxxxx. Xxxx x xxxx, xxxxx.

Xxxxxxx, xx xxxxxxxx xxxxx. Xxxxx xx xxxxx, xxxx xxxx x xxxxx xxx xxxx. Xxxxxxxxx, Xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxx, xxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxx xxxx x xxxxx xxxxxx…

X xxxxx xxxxxxxx Xxxxxx xxx xxxxxxxxx, xxxxxxxxxxxxxxx? Xxxx xxxxxxxxx.

xxxxxxxxxx? Xxx xxxx xxx xxx xxxxxxx xxxx xxxxxx. Xxxx, xxxxxxxx xxxx xxxxx xx x x xxxxxx xx xxxx. (Xxxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxx.) X xxxxxx xxxx Xxxxx xx xxxxx xxx x xxxxxxxx.

„Xxxx,“ Xxxx xxxx, „Xxxxxxxx!!!“

Xxxxxxx xx x xxxxxxx x Xxx-Xxxxxx xxx, xxxxx xxx xxxx x xxxxxx xxx xxxxx xx xxxxxxxxxxxx.

Xxx xxx xxxxx.

X xxxxx.

Xxxx?

Xxx, Xxxx.

Xxx xx xxxxxx xxx xxxxx…

Promiň, že jsem ti nemohl dovolit přečíst si první kapitolu.

V ní by ses totiž dozvěděl jména postav tohoto příběhu. Taky by ses dozvěděl, kde se odehrává. A kdy. Dozvěděl by ses všechny ty věci, které se člověk obyčejně dozví na začátku knihy.

A já ti tyhle věci bohužel říct nemůžu.

Ano, je to příběh o tajemství. Ale navíc je to tajný příběh.

Ani bych ti neměl říkat, že bych ti tento příběh neměl říkat. Takové je to tajemství!

Nejenom že ti nemůžu říct jména lidí, o které jde, ale nemůžu ti ani říct, co udělali a proč to udělali.

Nemůžu ti říct, jaké mají domácí mazlíčky. Nebo kolik mají otravných mladších brášků. Nebo panovačných starších sester. Nebo jestli mají rádi obyčejnou smetanovou zmrzlinu, nebo spíš zmrzlinu s příchutí.

Nemůžu ti říct nic o jejich škole, ani o jejich kamarádech nebo nejoblíbenějších televizních seriálech. Nebo jestli jezdí na skateboardu. Nebo jestli jsou špičkoví šachisti nebo závodně šermují. Dokonce ti ani nemůžu říct, jestli nosí rovnátka.

Stručně řečeno: nemůžu ti říct nic, co by ti pomohlo tyhle lidi identifikovat, kdybys je třeba potkal k čekárně u zubaře. (Jak možná víš z televize, zuby jsou velmi užitečné, když detektivové určují totožnost někoho mrtvého.)

A tohle všechno je nutné kvůli tvé, ale i mé bezpečnosti. A kvůli bezpečnosti tvých přátel. A dokonce i tvých nepřátel. (Však víš, těch lidí, o kterých říkáš, že bys je nejraději zabil, ale nakonec je necháš naživu.)

Ale i tak tě musí moje mlčení pořádně štvát.

Jak se máš dozvědět něco o tomto příběhu, když ani nevíš, o kom vlastně je? Někdo se přece musí ztratit v lese, bojovat s draky či cestovat v čase, nebo cokoli jiného, co se v příbězích odehrává!

Takže ti navrhuju, že se přece jenom nějak domluvíme.

Abys můj příběh pochopil, poruším základní pravidlo (ano, už teď!) a dám svým postavám jména a tváře. Ale nesmíš zapomenout, že to nejsou jejich skutečná jména a tváře. Spíš si představ něco jako falešné totožnosti, co mívají třeba špioni nebo zločinci.

Jestli se ti nebude nějaké moje jméno líbit, tak ho klidně změň. Když například napíšu „Tim se rád šťoural v nose“, tobě se však víc líbí jméno Tom, tak tu větu klidně čti jako „Tom se rád šťoural v nose“. Já se neurazím. A jestli budeš chtít, můžeš to udělat se všemi jmény v této knize.

Nebo moje jména neměň. Záleží jen na tobě.

A stejně jako je těžké číst příběh bez toho, aby člověk věděl, o kom pojednává, tak je těžké nevědět, kde se odehrává. I když si čteš o mimozemšťanech z jiné dimenze, chceš mít alespoň povšechnou představu, jak to tam vypadá. Třeba že žijí v páchnoucí zelené bažině. Nebo někde, kde panuje příšerné horko.

Když tedy skutečné místo děje tohoto příběhu musí zůstat tajemstvím, klidně si představuj město, kde bydlíš. Je malé, nebo velké? Leží u moře, nebo u jezera? Nebo je tvoje město jen samý asfalt a nákupní střediska? To mi pověz ty!

A až budeš číst o škole, kam chodí postavy tohoto příběhu, mysli na svou školu. Je to stará jednotřídka, nebo něco úplně jiného? Rozhodni se sám.

A když jdou postavy domů, představ si, že žijí ve stejné ulici jako ty, třeba klidně v domě naproti.

Kdo ví?! Třeba se tento příběh opravdu odehrává zrovna ve tvé ulici. Ale i kdyby to tak bylo, já ti to nepovím. Stejně jako ti s jistotou nemůžu říct, že to tak není.

A za svobodu, co ti dávám, chci na oplátku jen jednu jedinou věc: kdybych se náhodou zapomněl a prolátl něco, co jsem neměl (a to se nejspíš stane!), snaž se na to, prosím tě, co nejrychleji zapomenout.

Při četbě této knihy totiž platí, že nejlepší je hned zase všechno zapomenout. A jestli jsi jeden z těch lidí, co dokážou číst se zavřenýma očima, tak tě žádám, abys četl právě tímhle způsobem. A jestli jsi slepý a čteš knihu v Braillově písmu, tak se stránek vůbec nedotýkej, ano?

Proč za těchto hrozných okolností tuhle knihu vůbec píšu? Nebylo by lepší se na to vykašlat a dělat raději něco jiného?

Možná že ano, ale věř mi, že k psaní mám pádné důvody. A jsou různé.

Třeba bych mohl říct, že píšu tuhle knihu, aby ses poučil z chyb druhých. Nebo bych mohl říct, že i když je psaní knihy strašně nebezpečné, bylo by ještě nebezpečnější ji nenapsat.

Ale skutečný důvod není vůbec tak bombastický. Je totiž velmi prostý.

Nedokážu udržet tajemství. Nikdy jsem to neuměl.

A doufám, že ty budeš mít víc štěstí!

Jasně, nemůžu ti říct, který rok to všechno začalo, dokonce musím pomlčet i o měsíci. Ale nic se nestane, když ti povím, co to bylo za den.

Byla to středa.

Obyčejný, ničím pozoruhodný den. Prostřední dítě v rodině dnů týdne. Středa se musí pořádně snažit, aby si jí někdo povšiml. Většina lidí ji přechází bez jediného komentáře.

To ale neplatí pro hrdinku našeho příběhu. Je to ten typ děvčete, které si všímá věcí, kterých si ostatní nevšímají.

Takže se seznam s Kasandrou.

Středa je její nejoblíbenější den. Kasandra totiž věří, že právě když to nejmíň čekáte, stane se něco zásadního, něco, co otřese úplně vším.

Podle řeckých bájí byla původní Kasandra, tedy přesněji Cassandra, princezna ve starověké Tróji. Byla moc krásná a Apollón, bůh slunce, se do ní zamiloval.

Když ho Cassandra odmítla, Apollo se tak rozčílil, že ji proklel: dal jí moc předvídat budoucnost, ale zároveň to udělal tak, aby jejím předpovědím nikdo nevěřil. Jen si představ, že víš, že svět v krátké době zničí tornádo nebo tajfun, a když to ostatním řekneš, nikdo ti to neuvěří! To je zoufalství, co?

Na rozdíl od bájné Cassandry dívka, která figuruje v našem příběhu, věštkyně není. Budoucnost předvídat neumí. Ani ji žádný bůh neproklel, tedy pokud vím. Ale v jistém ohledu věštkyni přece jen připomíná: neustále předvídá nějakou katastrofu. Zemětřesení, hurikány, epidemie… Kasandra je prostě odbornice na všechny druhy pohrom a důkazy o nich vidí v podstatě všude.

A právě proto jí říkám Kasandra, nebo spíš Kas, aby to nebylo moc dlouhé.

Jak už víš, do podrobného Kasandřina popisu se pustit nemůžu. Ale tohle ti povím: na první pohled vypadá Kas jako normální jedenáctileté děvče. Nejnápadnější jsou na ní uši – docela velké a špičaté. A než mi opáčíš, že jsem ti o těch uších neměl nic říkat, tak rychle dodám, že má uši vždycky zakryté vlasy nebo čepicí. Takže je nejspíš nikdy neuvidíš.

I když Kas vypadá jako obyčejná holka, je v mnoha ohledech výjimečná. Nehraje žádné hry, které zahrnují předpovídání budoucnosti nebo skákací gumu. Dokonce se ani příliš často nedívá na televizi. A nevlastní ani jediný pár vysokých semišových bot s flísovou vložkou. A ani by žádné takové boty nechtěla, tedy pokud by nebyly voděodolné a nedokázaly by ji ochránit ve sněhové bouři.

Podle toho už nejspíš tušíš, že je Kas velmi praktická a rozhodně nemá čas na hlouposti.

Její heslo zní: Buď připraven!

Jejím životním posláním je: Zajistit, aby její přátelé a rodina přežili všechny katastrofy, které je postihnou.

Kas je survivalistka, a to znamená, že se dopředu připravuje na pohromy, které mohou společnost zasáhnout.

V jejím batohu nikdy nechybí:

Baterka

Kompas

Izolační deka pro nouzové situace  – jestli tento typ dek neznáš, musím říct,
že je překvapivě hřejivá a navíc je reflexní, což se taky může hodit.

Krabice džusu  – většinou je hroznový, protože v případě nouze se dá použít jako inkoust.

Žvýkačky  – dá se jimi leccos přilepit, navíc žvýkání napomáhá soustředění.

Kasina patentovaná supersměs na výpravy  – čokoládové pecičky, čipsy z arašídového másla, sušené plátky banánů, smažené brambůrky
(a žádné rozinky, nikdy!)

Topografické mapy  – všech nejbližších pouštních a horských oblastí, dále i Mikronésie a Galapág.

Provaz

Sada nářadí

Lékárnička

Respirátor

Náhradní pár ponožek a bot  – pro případ bleskových povodní a jiných „mokrých“ situací

Sirky  – ty se do školy teoreticky vzato nosit nesmí, ale…

Plastový nůž  – protože kapesní nože jsou zakázány a přes to nejede vlak!

Učebnice a domácí úkoly  – když si na ně tedy vzpomene, což nebývá zrovna často. (Kas si totiž zapomíná zapisovat úlohy na seznam položek, bez kterých se v životě neobejde).

Podle obsahu Kasina batohu bys mohl usuzovat, že Kas vede velmi dobrodružný život. Ale to by ses pekelně mýlil. Pravdou totiž je, že až do doby, kdy se začal odvíjet tento příběh, ji žádná z katastrof, které Kas předvídala, nepostihla. Ve škole k žádnému zemětřesení nedošlo – tedy rozhodně ne tak silnému, aby se vysypalo byť jen sklo v okně. Plíseň, která se objevila ve sprše její mámy, se nakonec ukázala být jen obyčejnou plísní – rozhodně to nebyla žádná smrtonosná plíseň, jak Kas předpověděla. A ten kluk, co sebou mrskal na trávníku, nedostal nemoc šílených krav, ale jen si hrál a dobře se u toho bavil. Nutno poznamenat, že Kas nijak zvlášť ani nevadí, že se její předpovědi nenaplňují. Konec konců si přece žádné katastrofy nepřeje. Jen by prostě byla ráda, kdyby lidé brali její obavy vážněji.

Místo toho jí ale všichni jen říkají, že úplně zbytečně troubí na poplach, když nehoří. Jenomže Kas ví, jak to ve skutečnosti je: kdyby se lidé neměli patřičně na pozoru, tak by určitě už hořelo.

Je přeci mnohem lepší troubit na poplach (klidně úplně zbytečně), než pak pozdě bycha honit.

Ze všech lidí, co jich na světě je, jenom dva berou Kasiny temné předpovědi vážně: děda Larry a děda Wayne.

Larry ani Wayne nejsou Kasini skuteční, biologičtí dědečkové. Jsou náhradní. Larry kdysi učil Kasinu mámu na střední škole dějepis a od té doby se s ní přátelí. A protože se v Kasině životě žádní skuteční prarodiče nikdy nevyskytovali, její máma poprosila Larryho a Wayna, aby se této role ujali oni dva.

Larry a Wayne bydlí ve staré opuštěné hasičárně za rohem od Kasandřina domu. Přízemí, kde dřív parkovaly hasičské vozy, přebudovali na obchod se starožitnostmi a sklad. A v patře, v němž kdysi hasiči přespávali mezi výjezdy k požárům, oba muži bydleli.

Každou středu po škole měla Kas za úkol pomáhat dědečkům v obchodě až do večera, kdy ji máma zavolala k večeři. Po pravdě řečeno se ale v hasičárně nikdy moc nepracovalo.

„Přišlas zrovna na čaj!“ vítal ji děda Larry pokaždé, když se u nich objevila.

Larry sice není Brit, ale sloužil v Anglii v armádě, a anglická tradice podávání čaje se mu zaryla pod kůži. Kas připadaly Larryho složité čajové rituály sice trošičku přihlouplé, ale na druhé straně milovala sušenky, které k čaji Larry pekl (říkal jim „čajové pečivo“), a příběhy, které u louhování čaje vyprávěl. Kas sice už tušila, že dědeček Larry má sklon přehánět (a kdoví, jestli si příběhy nevymýšlel od á do zet), ale vždycky jí i tak poskytly nějakou důležitou novou informaci – třeba jak se staví stan během pouštní bouře nebo jak se dojí velbloud.

Onu středu, kdy náš příběh začal, Larry právě předváděl Kas, jak si vyrobí kompas z korkového špuntu, který ponoří do misky s vodou. Kompas už byl téměř hotový a korek už už začal ukazovat na sever, když se dědečkův baset jménem Sebastián rozštěkal tak zuřivě, že voda začala stříkat z misky.1

Sebastián byl slepý, a protože byl i dost starý, byl už taky skoro úplně hluchý. Pořád měl ale ten nejlepší čuch ve městě, takže není divu, že mu všichni říkali „Sebastián, pes, co vidí nosem“, a Sebastián vždycky věděl, že se do krámu chystá někdo vstoupit.

„Protipožární cvičení!“ zakřičel zdola Wayne, což bylo heslo, které dědečci používali, když se v obchodě objevil zákazník.

„Hm, tak kompas musí nejspíš počkat,“ zamumlal děda Larry. „A teď k zemi! Dým stoupá nahoru, takže je důležité se co nejvíc přikrčit k podlaze, aby člověk mohl lépe dýchat.“

On i Kas se přikrčili a přikryli si nos tričkem, jako kdyby se místnost opravdu plnila kouřem. „Dámy mají přednost!“ ukázal Larry na starou měděnou tyč vedoucí do přízemí, pozůstatek z dob hasičské stanice.

Kas se bleskurychle chytila oběma rukama tyče a udělala krok do díry.

„Hele,“ ozval se ještě Larry. „Slib mi, že to neřekneš mámě, ano?“

„Slibuju,“ odpověděla Kas, zatímco už sjížděla po tyči do přízemí.

I když to byla jejich práce, Kasini dědové nedokázali cokoli prodat, protože všechny své věci vyloženě zbožňovali.

Není tedy divu, že obchod byl jejich sběratelskými kousky doslova nacpaný a připomínal spíš obrovský labyrint se stěnami z různých kusů nábytku, na nichž ležely nejrůznější věci – od starých obrazů klaunů, opiček na klíček či polámaných psacích strojů až po předměty, jež se v podstatě ani nedají popsat.

V okamžiku, kdy si Larry a Kas klestili cestu obchodem, se již otevřely vstupní dveře a objevil se v nich pár krátkých nohou, které se nejistě chvěly pod tíhou obrovské lepenkové krabice.

Jakmile Larry tu krabici spatřil, přihnal se ke dveřím, rozpřáhl paže a vlastním tělem zabarikádoval vstupní uličku.

„Ne! Ne! Ne! Glorie, fuj!“ zvolal přísným hlasem, jako by káral psa a ne osobu pod krabicí. „Už posledně jsem ti jasně řekl, že žádné další věci nechceme. Jen se rozhlédni! Jsme nacpaní k prasknutí až po strop.“

„Tak mě to nech aspoň na pár minut položit na zem,“ zaskuhral nespokojeně hlas neviditelné ženy.

Larrymu se ženy nakonec zželelo, vzal jí krabici z rukou a položil na práh. Malá baculatá dáma v sytě žlutém kostýmku ho zpražila pohledem. Byla to Glorie Štístková.

„Copak ani nechceš slyšet, odkud ty věci jsou?“ zvedla k Larrymu zrudlé tváře a její vysoký, natupírovaný drdol se zachvěl, jak se snažila popadnout dech. „Jsou to parádní věcičky… Hm, ale jak myslíš… co se dá dělat,“ prohodila najednou rozverně. „Máte vzadu popelnici?“

Larry zachrčel, jako by se dusil. „Ne, to snad ne… Teda ano, popelnice tam je, ale přece nechceš tu krabici vyhodit, nebo snad ano?“ vyhrkl zděšeně, jako by ho snad Glorie chtěla zavraždit.

Glorie si s potutelným úsměvem začala pomalu omotávat kolem prstu pramen vlasů, který se jí uvolnil z drdolu. „Hm, promiň, Larry, ale tys byl moje poslední naděje. Já už doma nemám ani centimetr volného místa.“

„V takovém případě navrhuju, aby sis u nás dala šálek čaje, a než uděláš něco nepromyšleného, jen do té krabice nakouknu…“ odpověděl dědeček váhavě.

Glorie se vítězoslavně zakřenila. „Uvidíš, že toho nebudeš litovat,“ prohlásila a rázně vkročila dovnitř.

Larrymu nezbývalo než popadnout těžkou krabici a vydat se za ní.

„Promiň,“ omluvil se šeptem Kas. „Nezabere to víc než vteřinu, ehm, teda minutu, pět… deset… dvacet minut nejvíc…“

Glorie, jak se Kas dozvěděla nad ženiným třetím – nebo snad čtvrtým? – šálkem čaje, byla realitní makléřka, vlastními slovy prý „odbornice na pozůstalost“, což znamenalo, že prodávala domy poté, co jejich majitelé zemřeli. Takže by se dalo říct, že byla vlastně realitní makléřkou nebožtíků.

Glorie si vyloženě libovala v klepech a Larry si její morbidní, poťouchlé historky o zesnulých zákaznících užíval. (Wayne, automechanik na penzi, po příchodu Glorie naopak pokaždé mizel něco „opravit“). Krabice, kterou žena donesla tentokrát, obsahovala věci z domu, ve kterém bydlel, „jeden dost zvláštní, osamělý chlapík – snad prý kouzelník nebo tak něco… opravdu podivínský stařík se vším všudy.“

„Glorie, važ slova,“ ohradil se Larry, „někteří z nás jsou taky pěkní podivíni!“

Žena se však nenechala přerušit a pokračovala ve vysvětlování. Ten kouzelník zemřel před pár měsíci během požáru v kuchyni, jehož příčina nebyla nikdy objasněna. Neměl žádné příbuzné, vlastně vůbec nikoho. „Ten chudák byl jako kůl v plotě! Nezůstal po něm ani jediný přítel… vůbec nikdo!“

A protože kouzelníkův dům stál na odlehlém místě, možná že by se na jeho smrt vůbec nepřišlo, kdyby si jeho zahradník nevšiml hrozného puchu, který unikal z kuchyně.

Kas chápavě přikývla. „Jasně, pach rozkládajícího se masa může být opravdu velmi silný,“ prohodila nonšalantně, aby dala najevo, že pro ni podobné případy nejsou žádná novinka. (Na tomto místě musím ale podotknout, že Kas v této chvíli s mrtvolami ještě žádné osobní zkušenosti neměla.)

„Hm, to je pravda,“ odtušila Glorie s nakrčeným nosem. „Ale v tomhle případě to tak úplně nebylo. Zahradník ucítil něco jiného. Popsal to jako síru nebo něco podobného. Konkrétně mluvil o huevos podridos.“

„To ve španělštině znamená zkažená vajíčka,“ vyhrkla Kas, která se španělštinu učila ve škole.

„Aha, já měla za to, že to znamená něco jako ukecané holky…“ opáčila Glorie a zpražila Kas nesouhlasným pohledem.

Kas se rozhodla, že bude lepší, když už se do rozhovoru nebude dál vměšovat, a omluvila se s tím, že si jde dělat domácí úkoly. Tvářila se sice, že už ji příběh o mrtvém kouzelníkovi pranic nezajímá, ale samozřejmě že poslouchala nenápadně dál. Jak se říká, špízovala, co to dá.

A tak se na konci Gloriina vyprávění dozvěděla, že z kouzelníkova těla se vlastně téměř nic nedochovalo, a to ani něco, co by nevábně zapáchalo. Požár byl tak silný, že po muži zůstalo jen pár zubů. (Já jsem tě před těmi zuby už varoval!) Zvláštní však bylo, že zatímco celá kuchyň doslova lehla popelem, zbylou část domu oheň nezasáhl – jako by požár uhasl stejně rychle, jako vypukl.

Podle Glorie se zdroj onoho puchu nenašel, byť byl ve vzduchu stále ještě lehce cítit. Makléřka jen doufala, že tato skutečnost nebude další překážkou v prodeji nemovitosti, protože se obávala, že kvůli „atypickému, nekonvenčnímu“ charakteru domu se bude zájemce o koupi hledat jen těžko.

Glorie pronesla slova „atypický“ a „nekonvenční“ způsobem, jako by naznačovala nějakou nekalost, ale Kas, která sice neznala jejich přesný význam, došla k závěru, že znějí vyloženě hustě. A rozhodla se, že jestli si někdy v životě nějaký dům koupí, musí vypadat jako ten kouzelníkův.

Poté co Glorie odešla, k Larrymu a Kas se připojil i Wayne, aby se společně podívali, co se vlastně ve velké krabici ukrývá. Většina kouzelníkových věcí je však zklamala. To, co Glorie nazvala „mašinka na výrobu lektvarů“, byl nakonec obyčejný kuchyňský mixér. A to, co podle ní mohlo sloužit ke „zmizení předmětů“, byl jen jakýsi nástroj na posilování.

Když už si mysleli, že z krabice vyndali úplně všechno, Sebastián začal vzrušeně štěkat. Slepý pes kroužil rozrušeně kolem krabice a očichával ji tak horlivě, jako by uvnitř bylo něco, co opravdu hodně chce. Nebo něco, co mu nahání strach. Nebo obojí.

Kas odsunula poslední kus novin ze dna krabice a uviděla něco, čeho si předtím nevšimli: další krabici. Vzala ji do rukou, aby ji vyjmula, a Sebastián se rozštěkal ještě mnohem hlasitěji.

Krabice byla plochá, velikostí a tvarem připomínala pánskou aktovku a byla opatřena měděnými panty a zavíráním. Šlo vlastně o bedýnku, protože byla vyrobená z tmavšího, narudle žíhaného dřeva a její víko zdobily vyřezávané motivy propletených šlahounů vinné révy, stylizovaných květů a profil tváře, která vdechovala něco, co vypadalo jako vlnící se kouř.

„Palisandr,“ prohlásil Wayne a vzal Kas krabici z rukou, aby si ji mohl zblízka prohlédnout. „Na krabici s doutníky je to moc velké… že by to byl box na příbory?“

Larry přikývl. „Možná… je to kousek ve stylu Art Nouveau. Tak sto let starý. Že by francouzský?“ 2 Vzal Waynovi krabici z rukou a zvedl ji, aby si ji mohl prohlédnout zespodu. „Žádné označení, nic… vypadá to na nějakou speciální věc.“

„Můžu to otevřít?“ zeptala se Kas. Ze zkušenosti věděla, že když své dědečky v debatě nezastaví, budou v ní nekonečně dlouho pokračovat.

Wayne šťouchl do Larryho a ten Kas krabici podal. „Tak šup!“ ponoukl ji, byť by se bezpochyby tohoto úkolu ujal nejraději sám.

Jeden náhradní dědeček se naklonil přes jedno Kasino rameno, druhý přes druhé, aby mohli sledovat, jak opatrně vytahuje západku a zvedá víko. Podle toho, jak zalapali po dechu, hned poznala, že ještě nikdy nic takového neviděli. Ona ostatně také ne.

Vnitřek krabice byl vyložený luxusní nachově rudou sametovou látkou. A v sametovém hnízdě spočívala spousta blyštivých křišťálových ampulek naaranžovaných do čtyř soustředných polokružnic. Ve většině ampulí (později se Kas dopočítala k číslu devadesát devět) se nacházely rozličné druhy tekutin nejrůznějších odstínů, mimo jiné levandulová voda, jantarový olej i jakýsi jedovatě zelený alkohol. Další ampulky skrývaly prášky různé hrubosti, okvětní plátky, listy, byliny a koření, kousky dřeva a kůry a dokonce i různé druhy hlíny. A v jedné nádobce spočíval jediný vlas.

„Co to je? Nějaká chemická sada?“ uvažovala Kas nahlas.

„Hm, možná,“ odpověděl Larry. „Víš, že v Anglii říkají farmaceutům chemici?“

Kas přejela poprvé prstem po sametu a odhalila tak to, co bylo doposud ukryté v záhybu látky: malou mosaznou cedulku, do níž někdo vyryl tato slova:

SYMFONIE V Ů NÍ

„Symfonie vůní?“

„Že by to byla sada na výrobu parfémů?“ napadlo Wayna.

Kas vyňala z krabice jednu lahvičku a otevřela ji. Do vzduchu se uvolnila ostrá vůně citrusů.

„Citron?“

Podala ampulku Waynovi a vytáhla další. Trojice se dalších několik minut věnovala otvírání zbylých lahviček a hádání vůní, které obsahovaly. Do nosu jim postupně pronikaly vůně máty, limety, kořenového piva („To je kašťa neboli Sassafras,“ poučil je Larry.), čerstvě posečené trávy, ale i pach vlhké vlny nebo starých ponožek.

„Myslím, že je to nějaká čichová hra,“ řekla Kas nadšeně, protože se skvěle bavila. „Cvičíš si tím nos. Je to důležité třeba pro detektivy. V jistých situacích se to shodí, že víš, co cítíš, ne? Třeba na místě činu.“

„Ať je to cokoli, můj nos už je docela dost uondaný,“ prohlásil Larry.

„Ještě jednu, jo?!“ Kas vytáhla ampuli z konce druhé řady. Lahvička měla droboulinkou prasklinku a byla – až na poprašek jakéhosi žlutého prášku na dně – skoro prázdná. Kas ji otevřela a okamžitě věděla, o co se jedná.

Huevos podridos. Pach zkažených vajec.

1 Návod na výrobu kompasu podle dědy Larryho najdete v apendixu. Jen tak mimochodem, to je knižní příloha a tu najdete na konci knihy – ne ve vašem slepém střevě.

2 Art nouveau znamená ve francouzštině „nové umění“, ale jak vidíš na krabici, je to vlastně hodně starý umělecký styl. Jestli se někdy vypravíš do paříže, a já doufám, že ano, všimni si, že vchody do metra jsou vyzdobeny tak, aby vypadaly jako vinná réva vyrůstající z chodníku. Je to vlastně taková džungle v duchu art nouveau.

OTÁZKA: CO JEDNOMU NESTAČÍ, JE PRÁVĚ TAK AKORÁT PRO DVA, ALE PRO TŘI JE TO UŽ MOC?

ODPOVĚĎ: TAJEMSTVÍ.

Max Ernest, jedenáctiletý kluk, co by se chtěl stát komikem, si tenhle vtípek (tedy spíš hádanku, chceme-li se vyjadřovat přesně), našel v jedné ze svých sedmnácti knížek s vtipy, a nyní ho postupně testoval na každém ze svých šestadvaceti spolužáků.

Ani jeden z nich se nezasmál. Dokonce se ani neusmál.

Většina z nich byla jeho fórky už tak unavená, že se v podstatě neobtěžovali jakkoli zareagovat. A když už někdo odpověděl, neslo se to v duchu jako „aha“, „hm, jak myslíš“, „to je ale pitomost“, „už žádný fóry, fakt je to šíleně otravný, Maxi Erneste!“ popř. „proč nemůžeš mít prostě jen jedno jméno jak všichni normální lidi“?

Ty nebo já bychom se nejspíš rozbrečeli, kdyby se naše vtipkování setkalo s tak negativní odezvou, ale Max Ernest na to byl už zvyklý. Nikdy nedovolil, aby ho řeči druhých rozhodily.

Jednoho dne bude ten nejvtipnější a nejlepší komik všech dob. Jen potřebuje trénovat.

Max Ernest se rozhlédl po školním dvoře, jestli tam nezahlédne nějakého spolužáka, který jeho vtip ještě neslyšel. Jeden tam byl. Dřepěla u okraje fotbalového hřiště a na zemi vedle ní ležela baseballová čepice.

Max Ernest tu dívku osobně neznal, protože neměli žádné společné hodiny. Ale poznal ji podle jistého tělesného rysu: velkých špičatých uší.

A když už jsem udělal tu chybu a popsal Kasinu nejtypičtější tělesnou vlastnost (Ano, myslím její uši. A i když jsem myslel, že nebývají většinou vidět, protože je mívá zakryté, vypadá to, že jsem se spletl.), mohl bych tedy na tomto místě popsat i našeho druhého hrdinu, Maxe Ernesta. Ale vzpomínáš, co jsem ti říkal o zapomenutí toho, co jsem řekl? Pokus se vymazat obraz Maxe Ernesta z hlavy, jak nejrychleji to půjde – pro vlastní bezpečnost!

Vedle malého vzrůstu by sis na Maxovi Ernestovi nejdřív všiml jeho vlasů. Každý pramen na hlavě mu totiž trčí nahoru, jako by byl nějaká komiksová postavička, která právě strčila prst do elektrické zásuvky.

Jeho účes ale rozhodně nemá nic dočinění s módou, jde spíš o otázku filozofickou. Max Ernest si totiž stříhá všechny vlasy na hlavě tak, aby byly stejně dlouhé. Proč? Nechce upřednostňovat jeden vlas před druhým. Zdůvodňuje si to tak, že i když vlasy sestávají s mrtvých buněk, tak jako tak rostou, a tím pádem si zaslouží férové jednání. (Jestli se ti zdá, že jde o trochu divný nebo snad výstřední názor, tak s tebou rozhodně souhlasím.)

Vlasy jsou mrtvé, ale stále rostou – o takových věcech se mluví jako o paradoxu: je to něco, co se jeví jako nemožné, ale přesto je to pravda. Max Ernest má paradoxy vyloženě rád, stejně jako má rád všechny druhy hádanek, křížovek a slovních her.

Max Ernest má taky rád matematiku. A dějepis. A přírodní vědy. A vlastně jakýkoli předmět, který tě napadne.

A navzdory malému vzrůstu přitahuje Max Ernest pozornost, kamkoli přijde. Prostě si nemůže pomoct. Jak sám brzy poznáš, Max Ernest je povídálek. Velký povídálek. Mluví pořád. Dokonce i ve spánku.

Jeho „stav“, jak tomu říkají jeho rodiče, je tak extrémní, že ho rodiče nechali vyšetřit celou řadu odborníků, kteří měli přijít na to, o jakou nemoc se jedná.

První expert prohlásil, že se jedná o poruchu soustředění. Druhý odborník měl za to, že je Max Ernest „porouchaný“. Další tvrdil, že je autista, jiný že je artista. Úplně jiný expert u něj vyšetřil Tourettův syndrom. Další Aspergerův syndrom. A jeden dokonce prohlásil, že problém vězí v tom, že jeho rodiče měli Munchhausenův syndrom.

A pak tu byl ještě jeden expert, který lakonicky pronesl, že jediné, co by Max Ernest potřeboval, je starý dobrý výprask.

Předepsali mu už bezpočet léků a zadali úkoly na procvičování. Ale čím víc lidí se Maxe Ernesta pokoušelo vyléčit, tím víc se jeho problém prohluboval. Místo aby přestal mluvit, každá další léčba mu poskytla jen nové téma k hovoru.

Nakonec to dopadlo tak, že odborníci se nedokázali shodnout na Maxově Ernestově chorobě stejně, jako se jeho rodiče nedokázali shodnout na jeho jméně.

Jak se Max Ernest stal Maxem Ernestem

Povídka

Max Ernest byl nedonošenec. To znamená, že se narodil předčasně – asi o šest týdnů dřív, než se čekalo.

Předtím než vstoupil na tento svět, jeho rodiče se na jeho příchod naprosto nijak nepřipravovali. Neměli kočárek ani kolébku, žádné otravné hudební hračky, dětské vlhčené ubrousky ani balení plenek. V jejich domě by se naopak našla celá řada ostrých, špičatých nebezpečných věcí.

A neměli pro své dítě jméno. Takže zatímco ta hromádka bledě růžového masa, co se měla stát Maxem Ernestem, ležela v nemocničním inkubátoru (a připomínala spíš malé kuře – nebo snad králíka? – pečící se ve skleněné troubě), jeho rodiče se hádali kvůli jeho jménu.

Matka ho chtěla pojmenovat po svém otci Maxovi, ale jeho otec trval na jméně svého otce – na Ernestovi. A ani jeden z nich nechtěl ustoupit. Matka Maxe Ernesta dokonce rázně prohlásila, že její dítě nebude mít raději vůbec žádné jméno, než aby nosilo to mrzoutské, zastaralé jméno Ernest. Jeho otec zase přísahal, že by raději neměl vůbec žádné děcko, než aby se jmenovalo nuzácky a pidižvíkovsky Max.

A protože měl Max Ernest jen pár dnů, nemohl svým rodičům říct, kterému jménu by dal osobně přednost. Ale jeho rodiče nic nezastavilo. Když chlapec plakal, jeho matka to považovala za důkaz toho, že nenávidí jméno Ernest a že se chce jmenovat Max. Když si nemluvě poslintalo bradu, jeho otec tvrdil, že jde o znamení, kterým chlapec dává najevo, že nesnáší jméno Max a chce se jmenovat Ernest.

Nakonec jim zdravotní sestra pohrozila, že když se nedohodnou, předá dítě k adopci. A tak se rodiče dohodli na kompromisu – na rodný list uvedou obě jména. Jenomže po všech těch tahanicích a hádkách kvůli jménu na sebe natolik zanevřeli, že jakmile opustili s dítětem nemocnici, okamžitě zažádali o rozvod.

Teď, když má Max Ernest jedenáct let, je jasné, že už dlouhou dobu mluvit dokáže. Ale kdykoli se jeho rodiče zeptají, jakému jménu dává přednost (a dělají to každý rok na jeho narozeniny), Max Ernest prostě a jednoduše oněmí. Ví totiž, že kdyby upřednostnil jedno jméno před druhým, vlastně by tím upřednostnil jednoho rodiče před druhým, a než aby to udělal, udělal by raději cokoli jiného (ostatně to platí pro většinu dětí).

Z toho tedy plyne, že dodneška má Max Ernest jména dvě a je velmi pravděpodobné, že si je už nechá po zbytek života.

V okamžiku, kdy se pohled Maxe Ernesta upřel přes školní dvůr na Kasandru, dívka zrovna hrabala holýma rukama v zemi. Hlína se jí usazovala pod nehty a polohlasně u toho mumlala, že si měla navléct ochranné rukavice. Vůbec se jí nepodobalo, že nebyla na tuto situaci připravená.

Pohled jí zajel o kousek dál, kde si pod lavičkou povšimla jakési drobné šedivé osrstěné věcičky ležící v trávě. Byla to mrtvá myš.

Jasně, myš mohla umřít z přirozených příčin, pomyslila si, ale proč zase ucítila ten pach zkažených vajíček? Co když ta myš umřela ze stejného důvodu jako kouzelník? Co když bylo celé město postavené na skládce jedovatého odpadu? Když něco neudělá, všichni lidi, co zná, umřou taky!

Nebo to má nechat být? Možná si žít ani nezaslouží.

Jestli ti to ještě nedošlo, tak je na místě říct, že Kas měla fakt špatný den.

Ráno oznámila ředitelce školy Johnsonové, že má důvodné podezření, že škola stojí na skládce toxického odpadu. A zcela rozumně navrhla, aby ředitelka Johnsonová nechala školu evakuovat a nařídila, aby se na místě začalo kopat.

Ředitelka, známá puntičkářka, která dbala na zdvořilosti (sama sebe označovala za „ředitelku, co se důsledně řídí principy“), se na Kas přísně zahleděla. „A co kouzelné slovíčko, Kasandro? Ať už žádáš někoho o evakuaci školy nebo jen sklenici vody…?“

„Dejte pokyn k vyklizení školy, prosím ,“ vyhrkla Kas netrpělivě.

„To je hned lepší. Ale moje odpověď zní i tak NE. Co jsem vám povídala o chlapci, co bezdůvodně troubil na poplach?“

A pak už to bylo celý den jen horší a horší:

„Vypadáš, že bys fakt potřebovala Sladké políbení.“

Kas narazila na Amber právě ve chvíli, kdy vycházela z ředitelny, a nebylo úniku. Ostatně Amber se nedalo uniknout nikdy.

Amber byla nejmilejší dívka ve škole a třetí nejhezčí.3

Ambřinou jedinou chybou (tedy spíš jakýmsi „roztomilým zvykem“) bylo, že byla „absolutně závislá“ (jak sama říkala) na konkrétní značce pomády na rty jménem Sexy sladké políbení z kosmetické řady od Romi a Montany. (Sestry Romi a Montana Kosrovy byly dospívající „dědičky“ a televizní hvězdy, které řídily vlastní kosmetické impérium – a Amber je vyloženě uctívala.) Každý týden si pořizovala novou pomádu s jinou příchutí a ty staré rozdávala. Většina žáků považovala za poctu, když jim Amber věnovala jen způli vypotřebovanou tyčinku na rty, a hrdě ji nosili na krku jako nějakou olympijskou medaili. Kas ale dobře věděla, že jediným důvodem, proč ji Amber pomádami obdarovávala dost často, byla skutečnost, že ji litovala.

A Kas vyloženě nenáviděla, když ji lidé litovali.

Pokaždé když pomádu přijala, přísahala si, že je to naposledy, že další dárek odmítne, ale Amber se opakovaně dařilo zastihnout Kas právě ve chvíli, kdy nebyla ve střehu. A než se nadála, slyšela jen sama sebe, jak Amber huhlavě děkuje a strká si další tyčinku na rty hluboko do kapsy.

Onoho rána navíc Amber doprovázela Veronika, druhé nejhezčí dívka ve škole (která nebyla ale ani čtvrtá, ba dokonce ani pátá nejmilejší). Veronika se samozřejmě nekonečně dlouho dojímala nad tím, jak je Amber neuvěřitelně hodná, když obdarovala Kas Melounovou extází (jako by obdarování Kas bylo ještě mnohem větším dobrým skutkem, než kdyby si Amber vybrala někoho jiného), ale když konečně zmlkla, Kas se je pokusila přesvědčit o tom, jak je strašně moc důležité, aby se ta věc s jedovatým odpadem zveřejnila. Napadlo ji totiž, že když obě oblíbené dívky dostane na svou stranu, pustí se do boje s toxickými látkami nejspíš celá škola.

Kas se spolužačkám snažila vysvětlit, že o jedovatém odpadu ví naprosto jistě, protože celý trávník na fotbalovém hřišti zežloutl. A protože se všichni psi ze sousedství chovají nervózně a nastraží uši, kdykoli se ocitnou v blízkosti školy.

Ale Amber nakonec neřekla nic jiného než: „Ty jo, Kas, ty seš teda fakt chytrá holka,“ a s Veronikou se obrátily k odchodu, aniž Kas jakkoli vyšly vstříc.

Když si myslely, že už je Kas nemůže slyšet, Veronika se rozhihňala. „Proto má tak špičaté uši! Aby slyšela nebezpečné zvuky. Jako kdyby byla pes.“

„Nebuď hnusná, Vé,“ zaslechla Kas Ambřinu odpověď.

Stejně tak však ještě uslyšela, jak se Amber rozhihňala taky.

Kas si zakryla ústa límcem, ruce zase manžetami košile, a s novou energií se pustila opět do hrabání. Ředitelkou (nebo Amber či kýmkoli jiným) se zastavit nedá. A později, až jí budou všichni děkovat, že jim zachránila život, a prosit ji o odpuštění, tak… no, pak se rozhodne, jak se zachová.

Najednou za hlavou uslyšela čísi hlas.

„Ahoj, ty seš Kasandra, že jo. Já jsem Max Ernest. Ještě se neznáme. Já ale vím, kdo seš, a ty nejspíš víš, kdo jsem já. No, v každým případě to víš teď. Ale myslím tím, že jsi to věděla nejspíš už i dřív, protože tady každý ví, kdo je kdo. I když se ti lidi nikdy neseznámili. Není to divný, že někoho můžeš znát, a zároveň ho vůbec neznáš? Co si o tom myslíš?“

Kas vzhlédla a uviděla nad sebou malého kluka, škodolibý člověk by možná řekl vyloženě „prcka“. Měl pravdu – opravdu věděla, že se jmenuje Max Ernest, ale jenom proto, že slyšela, jak si na něj ostatní žáci stěžují. A už teď pochopila, proč jim připadá tak otravný.

„Takže… nechceš si poslechnout vtip?“ obrátil se na ni Max Ernest s otázkou.

Kas si nasadila na hlavu kšiltovku. „Jasně, o mých uších, že jo? Já už ale tyhle všechny fóry znám,“ odpověděla otráveně.

Max Ernest nervózně polkl. „Hele, já si myslím, že máš super uši. Vypadáš jako elfka. Teda v tom dobrým slova smyslu. Podle mě je to parádní, protože elfové jsou mí nejoblíbenější smyšlený humanoidi. Teda po skřetech. Ne že bych teda chtěl nějakého skřeta potkat. A navíc ty jako skřet vůbec nevypadáš. No, možná bych měl těch řečí spíš nechat, co?“

Kluk se zarazil, aby se prudce nadechl. Když Kas nevyužila této příležitosti, aby na něj začala křičet, pokračoval.

„Hele, myslíš si, že moc mluvím? Všichni to tak mají. Teda nemyslím, že všichni moc mluví, ale chci říct, že si všichni myslí, že moc mluvím. Dokonce i naši. Podle nich jsem nemocný. Moji rodiče jsou psychologové. To znamená, že to jsou doktoři, co léčí lidi mluvením. Jenomže můj problém je právě mluvení, a oni neví, jak mě mají vyléčit! Co si o tom myslíš?“

Kas nevěděla, co by měla říct, a tak se ho raději zeptala: „A cos chtěl říct za vtip?“

„Jé, já jsem na to málem zapomněl! Co nestačí jednomu, jen tak akorát pro dva a pro tři už moc?“

„Co?“

„Tajemství.“

Kas se nezasmála o nic víc než ostatní.

„Já to nechápu.“

„No,“ pustil se Max Ernest trpělivě do vysvětlování. „Nemůžeš mít přece tajemství mezi sebou a sebou. Na tajemství potřebuješ ještě někoho jiného. Takže dva lidi. Ale když to vědí tři lidi, tak to už tajemství není.“

Kas o jeho slovech chvíli přemýšlela. „To ale nedává smysl. Jeden člověk může mít tajemství. Tři lidi taky můžou mít tajemství. Kolik lidí má tajemství, nehraje žádnou roli, pokud to neřeknou někomu jinému.“

Max Ernest se na ni jen užasle díval.

Byl zvyklý, že se mu druzí posmívali, dělali si z něj legraci, plivali na něj a kradli mu obědy. Ale ještě mu nikdo nikdy neřekl, že to, co říká, nedává smysl. Byl na svůj logický úsudek pyšný.

„Ne! To se teda pleteš!“ vyhrkl nakonec. „Když máš před někým tajemství, jde přece o dva lidi!“

Kas pokrčila rameny. „Hm, ale stejně je to jedno, protože když to musíš vysvětlit, tak to není vtip.“ „Jak to myslíš? Proč?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jméno této knihy je tajné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.