Muzeum
nesplněných slibů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Elizabeth Buchan

Muzeum nesplněných slibů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Annie a Duncana

Postupně jsem pochopil,

že existuje svoboda vnějších podmínek

a svoboda vnitřní.

Ivan Klíma, Moje šílené století II

Rakousko 1986

Dvacetiletá dívka s obvázanou rukou čeká na peróně. U nohou jí leží kufr, v němž má nacpaný batoh, nic víc, je to jen pro oko.

Nástupiště je šedé a zanedbané, rozpraskaným asfaltem se prodírá plevel. Koleje jsou na tom podobně, mezi pražci se to hojně zelená.

Dívka těká očima kolem, pátrá, kdo ji sleduje. Někdo z těch odporných, ale zároveň zoufalých lidí, kteří se drží nad vodou donášením na druhé. Má s nimi bohaté zkušenosti.

Napíná zrak do dálky. Malou izolovanou stanici obklopují stromy – jasany, borovice, hezké stříbrné břízky. Za nimi je vidět shluk červených střech, uprostřed se zvedá kupole kostela, baňatá jako cibule. Typické pro střední Evropu, pomyslí si a dech se v ní zadrhne. Pro svobodnou Evropu.

Na perón vejde dvojice. Žena nese menší tašku a muž kufr, postaví ho na zem. Ona je hubená, oblečená v kabátě pískové barvy. On je podsaditější, na hlavě mu sedí alpský klobouček s pérem. Vypadají namyšleně, zřejmě se jim daří. Dívka je začne od pohledu nenávidět. Tihle můžou složit zadky na sedadla a v klidu se nechat odvézt až do Vídně.

Obrátí se tam, odkud má přijet vlak, k hranici mezi komunistickým Československem a Rakouskem. Dráha byla vybudována už za rakousko-uherské monarchie, ale jednoduché cestování po ní dnes rozhodně není.

Kdyby šlo všechno podle jízdního řádu, na což se vůbec nedá spolehnout, měla by už umouněná mašina s rudou hvězdou vpředu, mohutná jako tank, vjíždět do hraničních Českých Velenic, kde se mění lokomotivy. Dívka stejnou cestu absolvovala před týdnem, a tak si dobře pamatuje zvláštní perón ohraničený ostnatým drátem, na němž čekali příslušníci celní a pasové kontroly.

Dívka není Češka. Ona cestovat může. Přesto si v tom vlaku uvědomila, že se nakazila bacily represe. Zpocené dlaně. Nutkání na malou. Prohlížení spolucestujících. Paranoia je děvka prodejná, té je jedno, se kterým světonázorem se sveze.

Na hranicích v Českých Velenicích procházeli vagóny příslušníci hraniční kontroly, stejně jako to nejspíš dělají právě teď. Ona a ostatní cestující seděli jako pěny. Na nástupišti prohlížela policie se psy podvozek vlaku a pátrala po černých pasažérech.

Když byli hotovi, zazněl signál a lokomotiva se odpojila, až to vlakem škublo, nahradil ji lesklý západní stroj.

Dívka si vybavila, jak ve zraněné ruce svírala svůj britský pas a pokoušela se nemyslet na ty černé pasažéry. Nutila se myslet na něj, na to, jak se seznámili a jak se to všechno semlelo.

Tehdy stejně jako teď myslela na lásku, na to, jak je výjimečná a třaskavá a jak ji celou pohlcuje. Na to, jak se její život změnil.

Stačí zavřít oči a vybaví si ho. Jeho doteky, jeho vůni, jeho tělo.

Jediná lavička na nástupišti u čekárny je volná, posadí se na ni. Dřevo je zkroucené, odlupují se z něj třísky, nejspíš si zatrhne oko na punčoše.

Zapálí si cigaretu.

Miloš ten plán s Tomášem jistě důkladně prošel. Jde hlavně o detaily. Vzpomíná, jak jí Miloš vykládal o únikových plánech. Všechno se nauč. Správné sedadlo, správná stanice, správné oblečení… Musíš je přesvědčit, že tvá cesta je úplně normální a máš k ní povolení.

Na strážní věž se pošle bedýnka sektu.

To málokdy nevyjde, poznamenal Miloš. Opít je.

Krok za krokem. Vybudovat únik je nesmírně ošemetná věc, protože se musí stavět na základech důvěry.

Srdce se jí rozbuší rychleji. Nemysli na neúspěch.

Bylo by šílenství pokoušet se o útěk na hranicích. To by byla sebevražda. Každý to ví. Proto zvolili tuhle nenápadnou stanici za hranicemi a proto na něj dívka čeká právě tady.

On arrive, slíbil jí svou kulhavou francouzštinou. „Dorazím.“

Podzimní vítr ohýbá vršky stromů. Cigareta se rozhoří a zhasne. Rozmáčkne oharek podpatkem a zachvěje se.

Ti pozorovatelé. Co jsou zač? Odpověď: kdokoli, třeba vlastní babička. Jakmile člověk pochopí, že ta postarší žena se síťovkou plnou zeleniny je stejně nebezpečná jako svalovec v kožené bundě, je jasné, že kdokoli dokáže zmanipulovat kohokoli. A nesčetněkrát se poučila, že slídilové se bojí stejně jako jejich oběti.

Čekání.

Čekání je druh umění. Ti, kdo žijí ve východní Evropě, ho důvěrně znají. Vyschlé rty. Zrychlený tlukot srdce.

Zastrčí si prochladlé ruce do kapes. V té levé svírá jízdenku, s níž před týdnem sama unikla. Praha, Tábor, Gmünd… Odmítá ji zahodit.

Před stanicí čeká ojetý volkswagen, který si koupila v servisu. Bůh ví, v jakém stavu je to auto, stačí jen, když je dostane do Anglie. Na zadním sedadle leží bochník chleba, salám, jablka a pivo.

„Jestli chceš zůstat v Anglii, budeš si mě muset vzít.“

„Vážně?“

Žaludek se jí sevře bolestí, rozechvěje se.

Uvědomuje si, co provedla.

Ví to.

Podívá se na hodinky. Ve světě, ze kterého právě unikla, se s oblibou vtipkuje na účet pružných jízdních řádů. Teď jí to směšné nepřipadá.

Znovu zkontroluje hodinky.

Pokud jde všechno dobře, nová lokomotiva už táhne vlak k hranicím, kde čeká hraniční policie, aby pustila vlak na cestu k Vídni.

Pokud jde všechno dobře.

Věděla, že dostal přesné instrukce. Ostříhat si vlasy nakrátko a vzít si oblek, což vůbec není v jeho stylu. Falešný pas musí mít neustále po ruce.

„Doufám, že se nebudeš jmenovat Wilhelm,“ řekla mu při loučení. „Odmítám milovat Wilhelma. Měl by ses jmenovat Viktor jako vítězství.“

Dívka čeká na lavičce na stanici a modlí se, aby seděl blíž k uličce – odtamtud se lépe utíká. V kufříku by měl mít vymyšlený rozvrh obchodních schůzek během čtyřdenní návštěvy Vídně a falešný doklad o rezervaci hotelového pokoje.

Zašilhá do dálky, kde se na zeleném pozadí rýsuje vlak. Postupně roste a roste, jak se blíží ke stanici, kola skřípají na kolejích, zpomaluje.

Jaká je láska? Jaká je její láska? Hluboká, nekonečná, hořící, něžná…, to všechno dohromady.

A provinilá?

Ruce se jí sevřou do pěstí.

Cestující vystupují po strmých schodech z vagónů, vytahují z vlaku batole. Postarší muž se drží zábradlí a sbírá odvahu vykročit.

Namyšlená úspěšná dvojice o kus dál čeká, aby mohla nastoupit.

Vítr změní směr a jí se rozslzí oči. Ze třetího vagónu vystupuje muž v proužkovaném obleku a černých botách. Tvář mu kryje klobouk, ale má krátké vlasy a v kapse saka červený kapesníček.

Oči jí teď slzí tak, že nic nevidí.

Srdce jí buší úlevou.

A pak…

Ta mužská postava se před ní zastaví. „Laure.“

Před očima se jí rozjasní. Bože můj.

Vnitřnosti se jí rozpouštějí, kolena se chvějí. Za chvíli tady na tom šedivém nástupišti omdlí.

Petr k ní natáhne ruku.

Svou mu nepodá. „Kde je Tomáš? Řekněte mi, kde je.“

„To ti nemůžu říct.“

„Žije?“

„To ti nemůžu říct.“

Dívá se na ni se směsicí lítosti a pohrdání. Dívce se na okamžik rozjasní v hlavě a pochopí, že city tohoto muže nejsou tak silné, aby mu leželo na srdci její štěstí. Petr má vlastní život. Svou rodinu. Své politické názory.

Couvne od něj na rozechvělých nohou. „Bože můj…, vy jste ho zradil.“

Popadne ji za zraněnou ruku a dívka potlačí výkřik. „Já že jsem ho zradil?“

KAPITOLA 1

Paříž dnes

Její život nebyl nikdy úplně v pořádku. A nejspíš asi nikdy nebude – ale není ani úplně špatný. Dělala kompromisy. A má muzeum.

V devět hodin ráno Laure otevřela okenice v sále číslo dva a vyhlédla na Paříž, předvádějící se v ranním světle. Po střeše vedlejšího domu si se svým obvyklým rámusem vykračovalo hejno holubů.

V letním slunci střešní tašky bledly. Na podzim byly kluzké deštěm a v zimě jim lemovala okraje námraza, takže připomínaly Fabergého klenoty.

Jinak se toho během roku měnilo málo a to Laure dokonale vyhovovalo. Chtěla mít stále stejný výhled, otvírat stejné okenice a kontrolovat skleněné vitríny, uchovávající zmatek těch, kdo hledali rozřešení.

Vystavené exponáty dokázaly zneklidnit. Nebo dojmout. Nebo pobavit. Skoro vždycky návštěvníky zasáhly. Často se některý svěřil, že při prohlídce vitrín zažil dejà vu. Jiní se přiznali k pocitu, jako by v místnosti s nimi byl ještě někdo jiný, nejen návštěvníci. Další říkali, že ty věci vyzařují duši ve vší její nedokonalosti a tajemnosti.

Zastavila se, aby vyleštila skvrnku na skle vitríny u dveří, a vešla do vedlejšího sálu. Den začal.

Těsně před obědem se v budově ozval tlumený výkřik.

Laure a její asistent Nic Arnold vzhlédli od svých stolů nahoře v kanceláři. Už zase. Ta klíčová chvíle, kdy se v návštěvníkovi protrhne hráz a vypustí… no… leccos.

Ukázala ke dveřím. „Jdeš ty, nebo já?“ Výkřik se opakoval a Laure se rozhodla. „Takže oba.“

Byl časný podzim a počet návštěvníků klesal, jako vždycky po létě. Technicky vzato to byl běžný den. Jenže i běžné dny uměly být ošidné, přinést neklid, dokonce i jisté násilí. A prudké emoce, to každopádně. Exponáty Laureina skromného, neokázalého muzea je dokázaly v lidech vyvolat, zvlášť v těch psychicky labilních.

Vzala lékárničku, Nic popadl psací podložku a společně se rozběhli dolů. Podle náležitého postupu už měla Chantal z pokladny vyspěchat nahoru a vyprovodit ostatní návštěvníky z místa incidentu.

V sále číslo tři se prali muž a žena. Tedy, muž spíše odrážel ženin útok, mlátila ho do obličeje muzejním katalogem. Laure a Nic se na sebe podívali. Nic odložil psací desky, popošel k nim a co nejzdvořileji odtáhl ženu od její oběti.

Muž couvl, těžce funěl, sálalo z něj zklamání a vztek. Sáhl si na tvář, kde katalog zanechal rudou stopu. „Co to ksakru mělo být, Odile?“

„Kéž bych tě mohla zabít,“ prohlásila střízlivě, takže to znělo ještě mnohem mrazivěji. Jednou rukou se držela opasku džínsů s velkou kovovou přezkou. „Možná to ale brzo udělám.“

Byli to Francouzi. To nepřekvapovalo, jsou přece v Paříži – ale v tomto (a v jakémkoli) muzeu člověk nikdy neví, jaké národnosti do něj zavítají.

Ženě se podlomily nohy a Nic ji chytil pevněji. Laure popadla židli, která stála u zdi přesně pro tyto případy, přistrčila ji k ženě a spojenými silami ji posadili.

Lékárnička měla jednoduché otvírání a Laure rychle vytáhla kalíšek a láhev vody. „Pomůže vám to?“ Mluvila na ženu klidně a rozvážně. „Žádné léky vám podat nesmím, ale můžu zavolat doktora nebo záchranku, jestli je potřebujete.“

Nic vzal desky a zapsal čas a datum do políček formuláře nazvaného Incidenty.

Přidržela plastový kalíšek ženě u pusy, ta se napila a pak jí odstrčila ruku. „Děkuju.“

Laure se napřímila a obrátila se k muži. „Vy jste ten, koho máme kontaktovat v případě nějaké nehody?“

Vysoký. Džínsy a manšestrová bunda. Asi tak čtyřicátník… „Pokud se ptáte, jestli jsem její manžel, pak ano,“ odpověděl. „Yves Brun.“

Znělo to trpce.

Nic to zapsal. „Je vaše paní nemocná, nebo ji rozrušilo něco v muzeu?“

Muži přejel po tváři mrak. „Podle mě to bylo něco tady.“

I neznalému pozorovateli – a Laure s Nikem byli zvyklí na nejrůznější triky návštěvníků – bylo jasné, že Yves nemluví pravdu.

Odile se otřásla. „On ví, co se stalo.“

Nic zapsal i to, předpisy vyžadovaly přesný záznam. Požádal Yvese o jejich telefonní čísla.

Muž se sklonil k manželce. „Odile, tohle nemůžeš dělat na veřejnosti. Začínají z toho být maléry.“

Vzhlédla k němu a bez varování mu plivla k nohám. „Maléry, říkáš?“

„Putain.“ Ustoupil. „Mrcho.“

Nic s Laure si znovu vyměnili pohled. Situace bude zřejmě složitější, než to zpočátku vypadalo.

„Ty botičky…“ Odile si otřela pusu. „Ty patřily mojí dceři.“

Nic zapsal: „Sál 3. Manželská neshoda.“

Laure věděla, o čem Odile mluví. V popředí vitríny stála krabice s pečlivě naaranžovanou dětskou výbavičkou. Byl tam kašmírový šál, dvě drobná trička, ponožky a zeleno-bílé botičky. Na cedulce stálo francouzsky, anglicky a italsky: „Vinou nedbalosti mé dítě nepřišlo na svět.“

Laure se postavila tak, aby Odile na vitrínu a předměty v ní neviděla. „Přejete si, abych zavolala pomoc?“

Manžel sebou škubl. „Ne.“

„Všichni potřebujeme pomoc. Celý svět potřebuje pomoc,“ zabručela Odile. „A on vzal věci mojí dcerky a dal je sem bez mého souhlasu.“

„To je těmi léky,“ vysvětloval Yves. Vztek vystřídal smutek a Laure, která smutku dobře rozuměla, poznala, že je nefalšovaný. „Už neví, co se děje.“

„Díky bohu,“ řekla Odile. „Kdo by taky chtěl vědět o životě?“ Obrátila se a vzhlédla k Laure. „Vy taky nevypadáte zrovna nadšeně.“

„Odile… můžu vám říkat Odile?“ zeptala se Laure. „Tuhle výbavičku nám poslal někdo, kdo žije v Itálii. Mám o tom záznam.“ Počkala, až tu informaci vstřebá, a dodala zlehka: „Na leckoho to silně zapůsobí a zamotá mu to hlavu.“

„Nepoučujte mě.“ Manžela si nevšímala, otevřela tašku, vytáhla plato pilulek a pár si jich vytlačila do ruky. Yves něco zabručel a odvrátil se. „Drž zobák,“ nařídila mu.

„Něco jsi mi slíbila, když jsi odcházela z nemocnice.“ Yves si zastrčil ruce do kapes.

„No jo, slíbila.“ Dávila se pilulkami, ale povedlo se jí je spolknout. „Moje dítě… naše holčička… vydržela na tomhle světě jenom pár hodin. Koupila jsem jí výbavičku,“ ukázala na vitrínu. „Přesně takovou. Nikdy jsem ji v ní neviděla.“

Vyřešit. Zapsat. Pomoci. Laure a Nic znali proceduru dobře.

Ve vedlejším sále číslo čtyři oslovila Chantal návštěvníky, bezpochyby uhranuté jejími rudými vlasy a četnými piercingy, a požádala je, aby se tam pět minut zdrželi. Krátce nato Laure s Nikem pomohli rozechvělé Odile ze schodů. Yves šel za nimi, neochotně vzal manželku pod druhou paží a s Laure ji vyvedl ven.

„Budete v pořádku?“ zeptala se. Pokrčil rameny a ona dodala: „Je mi to líto.“

„K čemu to je?“ houkla Odile, vyvlékla se manželovi a vykročila ulicí. „Můžete to říkat, až se vám zauzluje jazyk, stejně to nic nezmění. Mrtvé to zpátky nepřivede.“

Yves vyslal k Laure omluvný pohled a následoval svou ženu.

Laure se obrátila a chystala se vrátit dovnitř.

„Vy jste Laure Carlyleová, kurátorka, viďte?“

Oslovila ji vysoká dívka se slunečními brýlemi, podle světlých vlasů Skandinávka, ale podle přízvuku spíš Američanka z jihu. Z Tennessee? Z Georgie?

Před dotěrnými tazateli Laure obvykle chránil personál muzea. Ale ta dívka vypadala rozumná. Energická. A taky působila neohroženě.

Ať to byl kdokoli, zřejmě si věřila, že si umí vynutit pozornost, protože hned navázala: „Jsem novinářka na volné noze a pracuji tady v Paříži. Doslechla jsem se o vašem muzeu a ráda bych si s vámi o něm promluvila.“ Zalovila v černém neoprenovém batohu a podala Laure navštívenku. „Právě jsem si ho prohlédla. Je zvláštní. Zaslouží si, aby se o něm psalo. Vy si to zasloužíte.“ Dodala: „Žádné strachy, všechnu práci odvedu já. Vy budete jen povídat.“

Nebylo to nic neobvyklého. Muzeum se objevovalo v tištěných průvodcích i v médiích. Novináře zajímal jeho koncept a umístění – ach, je v Paříži! Vědělo se o něm na sociálních sítích. Dokonce i Newsweek jim poslal mailem přátelskou nabídku: „Dostaneme vás na mapu.“

„Rozhovory dávám málokdy.“ Laure zastrčila navštívenku do kapsy a ani se na ni nepodívala.

„Já si vás vygooglovala,“ řekla dívka a Laure se naježila. Jako vždycky. „Je to pár měsíců, co jste dala rozhovor jednomu italskému magazínu. Možná už nastal čas na další?“

„Ne.“

„Mám kontakty na Vanity Fair,“ přemlouvala ji dívka. „Mohli by po tom skočit.“

Návnada. Mrkev na provázku.

Dívka se snaží prosadit. Odstartovat kariéru. Bude riskovat, trošku lhát. Nebo si přibarví pravdu. S takovými typy se Laure setkávala často. „Prosím, neberte to jako nezdvořilost, ale ne.“

„Nezdvořilé to není, ale snad zbytečně opatrné?“ Dívka se nemínila smířit s odmítnutím, zůstala slušná, okouzlující a neodbytná. „Vaše muzeum se potřebuje proslavit. Pomáhá lidem?“

To byla pravda. „Jistě.“

„Kdybych ho založila já, tak proto, abych vyhnala něco ze své minulosti. Co na to říkáte?“

Byla to nemotorně položená, průhledná, ale mazaná otázka.

„Neříkám nic.“ Laure nedala najevo úlek a zamířila ke vstupním dveřím. „Musím zpátky do práce.“

U dveří se ohlédla přes rameno.

Chantal se vrátila ke svému pultíku. Vzhlédla k Laure. „Quelle scène.“ Tvářila se napůl fascinovaně, napůl zděšeně. Laure ten výraz znala. „Podle Nika jí trošku hráblo.“

„Možná.“ Laure položila nohu na první schod. „Nahoře už je to zase v normálu?“

„Všichni chtěli vědět, kdo koho zabil a proč.“ Chantal odhalila v úsměvu rovné zuby. „Zažili parádní vzrůšo. Všem o tom řeknou a zítra jich tu máme dvakrát tolik.“ Mávla rukou k otočnému stojanu s pohlednicemi. „Nikdy nevíme, co bude.“

„Ne,“ potvrdila Laure. „Ale tak to chodí.“

„No jo.“ Chantal naklonila hlavu a prohlížela si ji. „Jste v pořádku?“

Chantaliny rudé vlasy a piercingy skvěle maskovaly její mateřskou povahu. Doufala, že Laure přizná, že ne, a ona se pak bude moci o šéfovou starat.

„Jsi hotový poklad, Chantal, ale nic mi není.“

„Ti lidi...“ Pohrávala si s jedním z cvočků v uchu. „Myslí si, že můžou hysterčit, kde se jim zlíbí.“

„Ne, oni si myslí, že můžou hysterčit tady. A to nevadí. To vůbec nevadí.“

Laure se vydala nahoru zkontrolovat sály. Trojka a čtyřka byly plné návštěvníků, což ji vždycky nadchlo. Sály šest a sedm procházela velká skupina japonských turistů v oranžových baseballových čepicích. Laure ustoupila, aby mohli projít. Většina z nich si jí nevšímala a hnala se odhodlaně ke dveřím.

Sál číslo pět byl prázdný a na dvou obrazovkách na jeho opačných koncích běžela neustále se opakující nahrávka. Na první byla zahrada obehnaná zdí. První záběry ji ukazovaly pod sněhem, se zmrzlou řadou stromů a keřů lemujících trávník uprostřed. Další záběry byly natočeny na jaře, strohost vystřídaly květy a listí. Léto přineslo huňaté pivoňky a křiklavé jiřiny v oranžových a rudých barvách. Na podzimních záběrech byly bobule a obtěžkané jabloně v zadní části.

Na závěr následoval záběr na zahradu, která už nebyla zahradou. Místo záhonů překypujících barvami a spadaných jablek, obletovaných opilými vosami, vyrostly v prostoru mezi zdmi čtyři domy. Suchopárné výtvory s tabulovými okny, tolik oblíbené u developerů, pasoucích po rychlém zisku. Ty domy nebyly postaveny pro krásu ani pro potěšení, ale aby vydělaly peníze. Cedulka pod obrazovkou uváděla: „Můj starší bratr slíbil rodičům, že se zahrady nikdy nevzdá. Šest měsíců po jejich smrti ji prodal za balík peněz. Nikdy mu neodpustím, že zničil ten kousek ráje.“

Před několika lety Laure vedla přednášku pro nové kurátory, lidi ve věku od dvaceti do čtyřiceti let, a při ní jim popsala druhé video v sále číslo pět.

„Nahrávka je černobílá a ukazuje malou místnost zařízenou stolem a dvěma židlemi naproti sobě. Není tam žádné okno. Uprostřed stolu trůní černý bakelitový telefon, ten nízký starý typ s nešikovným číselníkem a kroucenou šňůrou. Laciné plastové židle jsou plné spálenin od cigaret a podlaha je z hrubých prken. Není poznat, kde by ta místnost mohla být.

Záběr je stabilní a jediné, co porušuje ticho, je šumění kamery.

Bez varování se do ticha rozřinčí telefon.“

Pokračovala: „Je to silné a znepokojivé, obraz zvonícího telefonu zasáhne všeobecnou stísněnost, kterou cítí mnozí z nás. Viděla jsem tu nahrávku mockrát a stejně jako většina lidí vždycky nadskočím. Někteří vykřiknou. Máme tady v muzeu formuláře zpětné vazby a ptáme se v nich návštěvníků, co na ně nejvíc zapůsobilo. Většina označí tuhle nahrávku.

Píší nám lidé a ptají se, jestli je to z nějakého hororu. Nebo je to politická záležitost? Nebo prostě jenom instalace?“

V tu chvíli jim přehrála video.

„Odpověď zní,“ pokračovala s pohledem na řadu napjatých tváří, „že je to kombinace všech tří těchto prvků, což podle mě charakterizuje úspěšný exponát. Samozřejmě se zeptáte, jak to souvisí s Muzeem nesplněných slibů.“

Dav přešlápl a ženy – vždycky to byly ženy, kdo si dělal poznámky – se chopily tužek.

„Musím uvést, že tento exponát nám byl zaslán anonymně v počátcích existence muzea. Pochopíte proč, když vám přečtu popisek, uvedený francouzsky, anglicky a česky. ‚V letech 1948–1989 nám v komunistickém Československu slibovali zaměstnání, mírovou politiku a slušnou životní úroveň bez korupce. Dostali jsme toto.‘ “

–

Později odpoledne seděla Laure v přijímacím pokoji s usměvavou ženou a mezi nimi ležela plechová krabice ze sálu číslo jedna.

„Moc ráda vás zase vidím, Myrno.“

„Ze St. Louis je to sem pořádná štreka,“ odpověděla Myrna, „ale musela jsem vás vidět. A vyzvednout si to.“

Stala se s ní úžasná změna. Před třemi lety v téhle místnosti seděla čerstvě rozvedená vyčerpaná žena středního věku a brečela tak, že Laure musela otevřít dvě krabice kapesníčků. Ne že by Myrna od té doby nějak omládla, ale vypadala úplně jinak: houževnatější, jistější sama sebou. Působilo to moc sympaticky.

Tehdy to bylo něco docela jiného. Myrna připomínala slzavé údolí a ten pláč hodně vysvětloval.

„Můj manžel nechápal, že jsem si představovala jiný život,“ líčila. „Když jsme se vzali, sliboval, že mi umožní malovat, ale nesplnil to.“ Zahleděla se Laure přes rameno. „Naopak dělal všechno pro to, aby to nešlo. Pak mi došlo, že nechce, abych malovala, protože žárlí. Nechce, abych malovala, protože mě miluje.“

Vždycky to svádělo přidat se na stranu hosta a odsuzovat. „To nikdy, nikdy nedělejte,“ nabádala Laure svůj tým.

Plechovka byla ozdobená řadou rámečků se scénami domácího života, na první z nich vařila žena u sporáku. Nad ní se vznášela táž žena s naondulovanými vlasy v nabírané blůzce, v ruce držela štětec a malovala oblohu lazuritově modrou barvou.

V každém rámečku se opakovala scéna, jak Myrna vykonává domácí práce a nad ní se vznáší její alter ego a tvoří nějakou mimořádnou nebo magickou scénu. Laure tehdy napadlo, že když se ta plechovka otevře, vyvalí se nesplněné touhy spolu se sušenkami, které Myrna s pláčem pekla.

„Ne že bych byla nějak moc ctižádostivá,“ přiznala se tehdy Myrna se slzami v očích. „Jenom potřebuju klid na malování.“ Snažila se utišit. „Opustila jsem manžela. Obrázky na téhle plechovce vám prozradí proč.“ Odvrátila pohled a pokračovala: „Uvnitř jsou piškoty. S růžovou a bílou polevou. Nechte si chutnat. Prosím.“ Zvedla se. „Já ho miluju,“ dodala. „Ale to nestačí.“

„Přišla jsem si pro tu plechovku,“ oznámila dnešní Myrna. „Prosí mě, abych mu odpustila. Prý už to chápe. Začínáme znova.“

Myrnin manžel možná pochopil díky tomu, že ta krásná lesklá plechovka vystavená v muzeu přinesla jeho ženě jistou slávu a řadu objednávek. Laure bez cynismu (nebo jen s mírným) potěšeně sledovala to vítězné spojení lásky, odpuštění a… peněz.

„Mám velkou radost,“ usmála se na Myrnu a myslela to vážně.

„Nechtěla byste se s ním seznámit? Čeká venku na ulici.“ Myrna střelila po Laure spikleneckým pohledem. „Netroufal si přijít.“

Takový byl den v životě Muzea nesplněných slibů.

KAPITOLA 2

Doma nikdy nesnídala, ale když měla čas, uvařila si silnou černou kávu.

Její byt ve druhém patře bývalého skladiště byla typická moderní pařížská přestavba: malý (někdo by řekl přecpaný) byteček s levnými okny a dveřmi z dřevotřískových desek. Do kuchyně se vešla jen malá trouba a lednička, a když byla stolní deska rozložená, málem se nedalo protlačit ke dřezu.

V druhém pokoji, maličké ložnici, okupovaly veškerý volný prostor navršené krabice se štítky, kromě nich tam bylo nápadně málo nábytku a dekorací. Někdy se objevila váza s květinami, kabát přehozený přes židli, francouzský román ve žlutém přebalu, ale obvykle vše působilo naprosto minimalisticky.

Hledat v Paříži místo k bydlení byla noční můra a byt, jakkoli malý, byl přece jen byt. Tohle jaksi neutěšené, anonymní místo jí vyhovovalo, navíc to měla kousek do práce.

Na dvorku dole vedla madame Poirierová, concierge neboli domovnice, jednu ze svých důrazných debat. „To je proti předpisům, monsieur,“ říkala právě.

Který předpis to je tentokrát? uvažovala Laure. (Předpisy paní Poirierové se neustále měnily.) A kterého monsieura si vzala na paškál? Pravda byla, že madame nedokázala udržet pusu zavřenou, ale podobně jako ty ošklivé dveře a okna patřila k uspořádání, které si Laure vybrala. To neustálé vyčítání, obcházení předpisů a podrážděnost byly jistoty. Bylo to koření života, jaký si zvolila.

Umyla konvici a položila ji na utěrku rozprostřenou na odkapávači, aby uschla. Zkontrolovala, jestli je jediný ostrý kuchyňský nůž řádně uklizený v zásuvce. Nestačilo jí to, otevřela ji znova a nasadila na čepel korkovou zátku, jen pro jistotu. Z ostrých nožů neměla dobrý pocit.

Málokdy vařila nebo někoho hostila a měla jen čtyři kusy pořádného nábytku včetně pohovky. A i na tu se málokdo uvelebil, aby si dal pozdní večerní sklenku nebo si přečetl nedělní noviny. Její angličtí přátelé – včetně Jane doma v Brymptonu – si stěžovali, že jim to u ní připadá nezabydlené.

Charlie, její mladší bratr, byl přímočařejší. „Mohla bys aspoň vybalit ty krabice, Laure.“

„Je jim dobře, jak jsou. Nechci to tu mít přecpané.“

„Většina normálních lidí má nějaké krámy. Fotku, knížky, křeslo po bábince. To už můžeš rovnou bydlet v kartónové krabici.“

Laure se do něj zabodla pohledem. Ani Charlie to s domácností nepřeháněl a jejich vzájemné špičkování v sobě mělo značnou dávku ironie. „Že by tu zakejhala potrefená husa?“

„Přesně tak.“

Pokud tenhle modus vivendi připadal Angličanům divný, Francouzi na něm nic divného neviděli. Nebyli zvědaví na Laurein způsob bydlení, a když se chtěli společně najíst, setkali se v restauraci.

Na půl ucha poslouchala zprávy, pila kávu a sušila si vlasy. Předpověď hlásila na poledne šestadvacet stupňů, doufala, že to nebude víc, účes by trpěl. Dommage. Naposled je profoukla fénem, připnula si do uší perlové náušnice a prohlédla si temně rudý lak na nehtech, který potřeboval opravit. Ale stálo to za to, ta barva hýření a sexu.

Naklonila hlavu a zadívala se do zrcadla.

To, co v něm viděla, jí prozradilo, že se námaha vyplatila. Občas slýchala, jak si jiné ženy stěžují, že se na sebe nemůžou ani podívat. Laure připadalo, že toho prožila už moc na to, aby se tím zatěžovala. Člověka to omezuje. Přejela si prstem po tváři. Na svou pleť byla pyšná, měla ji pořád zářivou a mladistvou. Kdysi dávno, v jiné zemi, jí Tomáš řekl, že mu připomíná perleť. Nanesla krém proti slunci, vzala si notebook a kabelku a vyšla ze dveří.

Na ulici si to namířila směrem ke kanálu, nejprve se ale rozhlédla na obě strany a přejela pohledem budovy. Byl to dávný zvyk, nikdy se ho nezbavila. Nebo se jí spíš držel jako klíště. Vykročila a zapípal jí mobil. Byl to Xavier, její bývalý manžel. „Oui, mon brave.“

„Ma belle.“

Ani v jednom z pozdravů se neskrýval žádný podtext. Ten jazyk a tón si postupně osvojili před několika lety, po rozchodu. Xavier se znovu oženil a dočkal se syna, po němž toužil. Rozvod proběhl tak civilizovaně, že Marie, jeho druhá žena, čas od času zvala Laure na oběd. Snad aby měla přehled o své předchůdkyni?

„Kdybychom se víc milovali,“ poznamenal jednou Xavier, „byl by to dneska problém, ale takhle není.“

„Je to divné, když si pomyslíš, jak je to teď poslepované,“ odpověděla mu tehdy.

„Divné, ale je to tak. Ale docela příjemné, ne?“

„Ano, drahý Xaviere, je to docela příjemné.“

Dívali se na sebe. Laure se neubránila pomyšlení, které ji někdy přepadalo. V tom laskavém vědoucím Xavierově pohledu se skrývá obvinění: máš vyprahlé srdce.

V telefonu teď byl slyšet provoz, poznala, že je Xavier někde na ulici. Po deseti letech manželství člověku nevyhnutelně uvízne v paměti spousta střípků vzpomínek, a tak by se vsadila, že má na sobě světlé hnědošedé plátěné kalhoty a letitou černou bundu, vlasy si ulízl dozadu. Deset ku jedné, že mhouří oči do dálky, protože je moc ješitný na to, aby nosil brýle.

„Dneska se mi po tobě stýská, Laure. A po těch tvých angreštových očích.“

Usmála se. „Nápodobně, Xaviere.“ Lítost nad zkrachovalým manželstvím se dostavovala častěji, než by si přiznala. Xavier měl své chyby, ale byl to zásadový mužský a uměl být zábavný. „Ale máš manželku.“

„To ano.“

Vědomí, že ji má Xavier pořád rád, Laure zahřálo u srdce, zatímco se proplétala mezi smetím na ulici. „Ty budeš vždycky napůl Britka,“ řekl jí jednou. „I když mluvíš skvěle francouzsky a žiješ tu dlouho. Potřebuješ péči.“

Nesmysl. Laure byla víc Francouzka, či přesněji víc Pařížanka, než byl Xavier ochoten uznat. „J’aime deux choses seulement… vous et la plus belle ville du monde,“ odpověděla. „Miluji jen dvě věci… vás a to nejkrásnější město na světě.“ Byl to úryvek z jedné staré sentimentální básně, ale přesně vystihoval to, jak darovala své srdce městu.

Xavierova poznámka o péči ale zabolela. Kdyby o sebe během manželství pečovali o trochu víc, mohlo to dopadnout jinak. Vinila z toho sebe. Většinou.

I při tom škádlení Xavier při telefonátech nikdy neztrácel čas. „Viděl jsem ve Figaru článek o tom, jak Louvre lobbuje, aby získal Muzeum nesplněných slibů pod svoje křídla. Jeho mluvčí tvrdí, že dny soukromých muzeí jsou pryč. Podle nich by vám to spolu v jedné posteli slušelo.“

„Zřejmě ano.“ Povzdechla si.

„Když jsme u toho přirovnání: Louvre je nechutný starý nemrava a ty panenská nevěsta. Obnošená vesta. O peníze jde až v první řadě a slyšet jsou ti, komu cinkají v kapse. Jak by se to líbilo v Nos Arts en France?‘

Nos Arts en France byla polovládní instituce, která přidělovala granty kulturním zařízením. Laure se svého času dostalo varování, že je s nimi komplikovaná domluva, ale jí osobně se s nimi jednalo hladce.

„Výbor Nos Arts zhodnotí situaci a dá mi vědět, jestli chce muzeum dál financovat. Jestli ano, nic se nezmění a já budu spokojená.“

„Byli k tobě štědří.“

„Bez nich bychom nepřežili.“

Xavier zvážněl. „Vadilo by ti, kdyby tě převzal Louvre?“

Vzhlédla k nebi posetému bílými pásy jako ze šlehačky. „Bránila bych se zuby nehty.“

„Chérie, možná nedostaneš šanci.“ Mluvil lítostivě. „Posílila jsi, ale ne zas tak moc.“

Nebylo to poprvé, co se Laure setkala s hrozbou, hypotetickou či jinou. Naučila se jim čelit tak, že se rozdělila.

Na Laure, jíž životní zkušenosti pomáhaly jednat se zaprášenými komplikovanými strukturami veřejné správy, aniž by ji to moc obtěžovalo.

A na Laure, která horečně usilovala o to, aby její muzeum šlapalo jako hodinky, protože v ní minulost pořád přežívala, a kterou dokázal úřední šiml zdeptat.

„Teď něco veselejšího,“ řekla. „Naším patronem se stane Maison de Grasse.“

Teď byl překvapen zase Xavier, z telefonu se ozvalo mlasknutí na znamení uznání. „Skvělé.“

Maison de Grasse, původně malé a exkluzivní voňavkářství, se vypracoval v mnohonárodní společnost vyrábějící vůně pro různé zboží od domácích čističů až po svíčky a osvěžovače vzduchu. K tomu samozřejmě dále vyvíjel a vyráběl nejexkluzivnější parfémy. Řada velkých francouzských firem si ulevovala od daňových povinností tím, že se stávala patrony muzeí. I Maison de Grasse zjistil, že bude prozíravé spojit fiskální plán s velkorysou podporou mírně alternativního uměleckého projektu. Pro Laure z toho plynula možnost další propagace muzea.

„Skvělé,“ opakoval Xavier.

Vrazil do ní muž natolik zaujatý displejem svého telefonu, že si jí nevšiml. Upustila přístroj a hovor se přerušil.

„Pardon, pardon,“ omlouval se ten muž. „Já vás neviděl.“

Křišťálově čirá vzpomínka.

Leccos v Laureině paměti bylo nepříjemné a překroucené, ale to, co vnímala, když poprvé spatřila kanál Saint-Martin a ulice rozbíhající se kolem té vodní stužky, si vybavovala jasně a pronikavě.

Před deseti lety byl kanál místy sešlý a nebylo radno potulovat se tu v noci o samotě. Ale quartier neboli čtvrť slyšela na jeho svádění. Laure zjistila, že dřív kypěla životem (zčásti hodně přízemním), sexem (prodejným či ne) a že se vyznačovala svéráznou pochybnou elegancí. Byla to oblast, která návštěvníkovi sdělovala: mám bezchybný původ a mnohé z mých starých domů přežily revoluce a zkázu z rukou stavitele barona Haussmanna. Nebo něco podobného. Formulace se jí v hlavě často měnila, ale podstata zůstávala stejná.

Chudáci a bezdomovci kanál milovali. Stejně tak starousedlíci. A Laure, zdeptaná rozvodem. Poslouchala pleskání vody o boky kanálu, tehdy se cítila začleněná do vnitřního života města. Nebo když přecházela po některé ze železných lávek klenoucích se nad šedozelenou vodou plnou odpadků či se seznamovala s ulicemi a jejich občas zlověstnou atmosférou. Stala se vášnivou zastánkyní obchůdků a kavárniček, zuby nehty se držících nad vodou.

To bývalo tehdy. Poslední dobou se tu objevily krámky se zmrzlinou všech možných odstínů a příchutí, jaké lidstvo zná, drahé butiky, chocolaterie a salon de beuté. Té obrodě možná napomohlo i její muzeum, ale teď, když se stala opravdovou canaliste, žárlivě sledovala chamtivé developery. Čtvrť byla sice pořád staromódní, ale od svých obyvatel si žádala nesmírnou oddanost, na rozdíl od moderních čisťounkých čtvrtí. Dokonce, jak prohlásil jeden zaujatý místní patriot, i od toho nafoukaného levého břehu, jižně od Seiny.

Vyšla z ulice na břeh kanálu a obklopil ji známý všudypřítomný zatuchlý pach vody, se začátkem podzimu lehce hnilobný. (Prvně zaznamenala, jak voda dokáže smrdět, tehdy v létě v Praze, když se s Tomášem potloukali kolem řeky.) Po vodě klouzala na východ výletní loď bateau mouche a na vlně za ní se houpaly slupky z pomeranče, plastová láhev a pozůstatky hamburgeru.

V Rue de la Grange aux Belles rozevírala madame Becqueová okenice svého potravinářského krámku. Nedávno je s manželem natřeli jasně modrou barvou a svým pudlům přebarvili kožichy tón v tónu, čímž nesmírně přispěli k všeobecnému obveselení. V oblíbeném baru na rohu, kde se nalévalo dlouho do noci, naopak okenice zavírali na několikahodinovou přestávku. Před ním dřepěl v tureckém sedu bezdomovec. Když ho Laure míjela, hodila mu do kelímku euro.

O kousek dál se mezi dvě budovy vklínil špinavý, odpadky posetý plácek. Laure se zastavila. „Kočko,“ zavolala česky. Nebylo to žádné pořádné jméno, ale vzpomněla si na ně, když tu před několika týdny tu malou tulačku poprvé zahlédla.

Ze stínu u zdi se vynořila mourovatá kočka, ocas táhla za sebou. Byla drobná, skoro vychrtlá, vyčerpaná námahou udržet se naživu, křehká k rozsypání. Laure pohladila trojúhelníkový obličejíček a přejela prstem po hřbetě, jemně masírovala obratle a rovnou kost nad ocasem. Byla to chvíle splynutí duší. Zklidnění. Drobného důvěrného kontaktu zvířete a člověka.

Měla by si dělat starosti, že Kočce neprospívá, když ji krmí? Říká se, že tulákovi bez domova je líp mrtvému. Smrt není to nejhorší, co se může přihodit. Smrt může být vítaná.

Najednou si Laure všimla, že pod vyhladovělým břichem vykukují naběhlé růžové bradavky.

Hrdlo se jí stáhlo. Koťata.

Kočka se na rozdíl od Laure nedojímala, stoicky čekala, až ten lidský dobrodinec uhasí její hlad. Laure vysypala drahé kočičí žrádlo plné vitamínů do misky na ovoce, kterou koupila spolu s ním, a dívala se, jak se na ně kočka vrhla.

Sklonila se a zaslechla tichounké předení, jinak si jí zvíře nevšímalo. Ten zvuk ji zahřál u srdce, ale řekla: „Nic ti neslibuju.“

Vykročila dál po Rue de la Grange aux Belles.

Když sem vkročila poprvé, na jejích rozvodových papírech ještě neoschl inkoust. Vládl mrazivý zimní den. Zmrzlé nohy odmítaly spolupracovat, chatrné boty navlhly a pleskaly po chodníku.

Zahlédla dívku v červeném kabátě a hromadu kávové sedliny vysypané na chodníku. Z asijského supermarketu se nesla hádka. Štěkal pes. Chlad nebyl laskavý ani osvěžující, na nebi se kupily šedé, zakaboněné mraky.

Zkoumat quartier znamenalo vstřebat celou směsici dojmů. Teprve později, mnohem později, se ty střípky sestavily jako skládačka a vytvořily soukromou krajinu: okenice, rámus strojů, které každé ráno čistily ulice, kování na starých domech a v kamenné nice sošku Panny Marie, jejíž oči jako by sledovaly kolemjdoucí.

Byla si tehdy naprosto jistá, že pesimismus patří k běžnému životu. Stačil nejmenší zádrhel, aby vypustil její myšlenky ze schránky, kam se je pokoušela uzavřít. Podepsalo se na ní zkrachovalé manželství, pronásledoval ji pocit neúspěchu. S tím vším se jí vracela minulost, dosud nestrávené sousto. Podle zásad kvantové fyziky atom neputuje k východu z bludiště po jedné stezce, ale po všech stezkách zároveň, a to se dělo i s Laure. Běžela po všech cestách, aniž by věděla proč, padala na každé překážce, přistávala obličejem v blátě.

Trvalo jí zhruba třicet vteřin, než poznala, že ji ten třípatrový dům s rovným průčelím na konci ulice zaujal. Tašky mu opadávaly, omítka se odlupovala. Dívala se, jak se ze střechy snášejí první vločky, vstřebávala jeho sešlý vzhled, uvažovala o tom, že očividně přežil pár set let a je mu úplně jedno, v čem Laure selhala či neselhala. Pak jí projelo hlavou, že by se jeho zatuchlé pokoje daly vzkřísit k originálnímu a vyrovnanému životu.

A především – byl na prodej.

Neměla žádné peníze. Žádnou kvalifikaci. Nic než myšlenku, která ji přepadla, zatímco si dům měřila z druhé strany ulice a zatínala střídavě obě nohy, aby si v nich rozproudila krev.

Domluvila si návštěvu a dopřála si spoustu času, aby si dům pořádně prošla. Prozkoumala posuvná okna, proklepala prkna podlahy, vyšla po uzoučkém schodišti, nakoukla do starých toalet a vystoupala do podkroví. Cítila zanedbanost, hnilobu a potíže a škubla sebou, když uslyšela zdráhavé zaskřípání zkřivených dveří a šmejdění myší nahoře.

Atmosféra domu vypovídala o minulých bojích o přežití a prospívání, katastrofálních i vítězných. Laure netoužila po dalších životních turbulencích. Už nikdy. Jak tak procházela vymrzlými bídnými pokoji, ptala se sama sebe: Nebylo by lepší se takovému místu vyhnout?

Vykoupení znamenalo víc než jen slovo. Byla to nirvána, požehnání, které se jí stále vyhýbalo. Snad by je objevila v cihlách a maltě?

V chladu měla prsty ztuhlé jako kolíčky na prádlo. Ale jak tak poslouchala koncert vrzání a skřípání domu, vyloupla se před ní jasná odpověď.

Dnes už se dům honosil novou malbou, opravenou omítkou a rekonstruovanou střechou. Nad vchodem visela cedule s nápisem Musée a pod tím francouzsky a anglicky: Muzeum nesplněných slibů.

Hned pod tím stálo: Kurátor: Laure Carlyleová.

KAPITOLA 3

Kancelář nahoře v domě byla malá. Původně to byl nejspíš pokojík pro služku, té mohl připadat honosný, ale pro Laure znamenal čím dál naléhavější problém, jak do něj nacpat celou administrativu muzea.

Řešením bylo vymalovat pokojík i ještě menší vedlejší místnost, sloužící k přijímání návštěv, teplou žlutou barvou, aby vypadaly prostorněji. Další taktikou bylo drakonické lpění na pořádku.

Bylo devět hodin. Nic už seděl za svým stolem. Pracoval tu rok a půl, byl to Angličan, bilingvální, svobodný, dychtivý prosadit se ve správě umění. Patřil ke generaci, pro niž je samozřejmé žít různě po Evropě a nepovažovat to za nic divného. „Stěhovat se je hračka,“ tvrdil. „Dělá to spousta lidí.“

Jistě, Nikova generace ano. Pro ni byla celá Evropa domácím hřištěm. A Laure to cítila taky tak.

Zvedl ruku na pozdrav. „Ťuk, ťuk.“

„Kdo tam?“

„Radim.“

„Radim kdo?“

„Radím ti neotvírat.“

Byla to jejich stará dobrá hra, kdo objeví na internetu hloupější vtip.

Útrpně se usmála. „Tak se mi zdá, že to s tebou jde od desíti k pěti.“

Nic vykulil oči. „Ale všechno, co umím, jsem se naučil od tebe.“ Zamáchal rukama. „Řekni mi, prosím, že se beze mě neobejdeš.“

„Neobejdu,“ potvrdila po pravdě.

Nebylo mu ještě ani třicet a dovedl výborně odhadnout lidi. Sledovat Nika, jak se vyvléká z nějakého nepříjemného střetu, byla lekce životních dovedností. Kdyby měla říct pravdu, musela by přiznat, že se od něj učí a je za to vděčná. Nejen láska, ale i sympatie člověka leckdy zaskočí.

„Nemám na bradě holicí pěnu?“ zeptal se.

„Ne, proč?“

„Zíráš na mě jako na ducha.“

Usmála se. „Protože tě mám ráda.“

„Aspoň někdo.“

Nic chápal smysl muzea. Věděl, že předměty mají co vyprávět. Když ho prvně provedla sály, viděla, jak mu to dochází.

Připravil už do termosky dnešní první kávu a postavil ji Laure na stůl k rozvrhu. Posadila se, položila tašku pod stůl a vyťukala do Googlu „veterinář, kanál Saint-Martin“. Za pár vteřin už si po telefonu domlouvala schůzku.

„Já netušil, že máš kočku,“ poznamenal k tomu Nic.

„Taky že nemám.“

Podíval se na ni. „Musíš schválit program.“

Přejela ho pohledem. Na dopoledne měla naplánován rozhovor s novinářkou na volné noze. „Bože.“

Nic uměl její reakce mazaně zvládat. „Domluvil jsem to tak, abys to měla do oběda z krku. Než se půjdeš nadlábnout, máš hotovo.“

Vzhlédla. Culil se. Zdráhavě se usmála. „Kdo to je?“

„Prý má špičkové kontakty, kterým ten rozhovor nabídne.“

Laure protočila panenky. „V minulém životě jsem musela hrozně hřešit.“

Nic se občas uměl přizpůsobit. A jindy byl smířlivý asi jako Caligula nebo Stalin. „Nebude to tak zlé a udělat to musíš. V telefonu byla milá a já si ji prověřil. Měla články i v magazínu New York Times.“ Dodal: „A je mladá. Vypracovává se.“

„Takoví jsou nejhorší.“

„Vážně?“ Díval se, jak se tváří. „Mluvíš jako ženská, která odmítá prozradit, jestli má k snídani radši marmeládu, nebo džem.“

Rozpačitě se uchechtla. „Možná.“

Xavier jí vždycky říkal, že její neochota k publicitě je patologická.

Nic ji dřív omlouval, že je to pochopitelné, a přesto… Nikdy by to nepřiznal, ale tím „pochopitelné“ myslel krátkozraké.

„Velký článek ve velkém časopise by muzeu prospěl.“ Uchýlil se k vydírání a přitahoval šrouby. „Ti nafoukaní ředitelé muzeí by si tě pak museli všimnout, Laure.“

„Mně je fuk, jestli si všimnou nebo ne.“

„Vzpomeň si na Gianniho z Říma.“

„Ten byl unikátní.“ Gianni Rovere, italský novinář, byl zdvořilý, vtipný a měl tu slušnost, že o Laureiných odpovědích zauvažoval, než přešel k další otázce.

„Někdo by mohl tohle muzeum považovat za negativní místo,“ poznamenal ke konci rozhovoru.

„Ne,“ odmítla to Laure. „Dáváme prostor novým začátkům.“

Nic teď zasadil finální úder: „Ředitelům Maison de Grasse to přijde vhod. Taková publicita je přesvědčí, že se rozhodli správně.“

Ležely mu na srdci nejlepší zájmy muzea a ona mu věřila. „Jestli řeknu ano, dáš mi pak do Vánoc pokoj?“

Nic se usmál a bylo to, jako by vyšlo sluníčko.

V půlce dopoledne uvedl novinářku do kanceláře. Laure vzhlédla a zamračila se. „A jé, my už se známe.“ Vzala z pořadače navštívenku, kterou jí dívka dala před muzeem. „May Williamsová?“

Bez slunečních brýlí bylo vidět, že May Williamsová má úchvatné modrošedé oči. Stačil jediný pohled a Nic byl ztracený. Dneska měla na sobě skinny džínsy, upnuté tričko a moderní sportovní boty. Tvářila se nervózně. „Vážně, vážně chci moc napsat o muzeu.“ Zblízka bylo vidět, že pod těma úžasnýma očima má slabé stíny. „Mohl by z toho být významný článek.“

Brala to tak vážně, až to odzbrojovalo a trochu mírnilo Laureino rozladění nad jejím intrikařením. Podívala se na Nika, který už se vzpamatoval a řekl: „Asi to bude chtít kávu.“

Dívka vytáhla z černého batohu hraničku papírů. „Říkala jsem si, že se budete chtít podívat na mou předchozí práci.“ Mluvila nevzrušeně, ale ruka s okousanými nehty svědčila o opaku, když zamávala papíry před Laure. „Slibuju, že to neodfláknu.“

Laure si pár článků prošla. To, co přečetla, svědčilo o pronikavé inteligenci a zapáleném přístupu.

Bože můj, pomyslela si. Já ji u tohohle nechci.

Dorazila káva, May se nadechla její vůně a na chvíli zavřela oči. Napila se a na horním rtu jí zůstal mléčný knír. „Francouzskou kávu jsem si úplně zamilovala.“

„Jestli chcete, vezmu vás někam, kde ji vážně umějí vařit,“ nabídl se Nic.

May ho poctila úsměvem.

Laure napadlo, že Nic nelhal, když jí řekl, že si tuhle dívku proklepl. Asi spolu po telefonu probrali víc než jen to interview.

„Provedu vás tu,“ rozhodla se, „abyste nasála atmosféru, než začneme s rozhovorem.“ May vyskočila a vzala si hrnek. „To kafe tu nechte, prosím. Musíme dávat pozor, aby nedošlo k nějaké nehodě.“

„Jistě.“ May vyprázdnila hrnek a otřela si horní ret. Viditelně ožila. „Půjdeme?“

Laure ji zavedla dolů k pokladně, kde Chantal probírala zásoby suvenýrů. Vzhlédla od tabletu. „Potřebujeme další magnetky s pouty,“ řekla francouzsky. „Ty jdou na dračku. Tahle je poslední.“ Zvedla ji. Na magnetce byl obrázek načechraných pout s tygřím vzorem a s popiskem: Slibovaly ráj.

Laure to přeložila a May se zasmála. Laure ji uvedla do prvního sálu a dívka poznamenala: „Vy mluvíte dvěma jazyky, že? Jak to?“

„Moje matka je Francouzka. Otec Angličan.“

May toho moc nenamluvila, když ji Laure prováděla muzeem, jen se zeptala, kolik tu mají sálů. „V tomhle patře tři, nahoře čtyři, to je celkem sedm, plus kanceláře. Je to problém, protože sály jsou různě veliké a věčně nám chybí prostor. Ten největší zřejmě kdysi býval přijímací salon a ten nejmenší komora. Většina podlah je ještě původní. Pozná se to podle šířky prken.“ Pokračovala: „Už jste tu byla, takže víte, že se začíná tady a pokračuje podle šipek sens de visite. Pak zadním schodištěm nahoru. Projdete sály a vracíte se po hlavním schodišti, což je dost nebezpečné, protože je úzké. Ale nedá se nic dělat.“

May kroužila kolem. „Je to tu malebné a má to atmosféru, sice trochu tísnivou, ale rozhodně je to boží.“

„Nejde nám o to, aby exponáty byly ‚boží‘,“ poznamenala Laure ostře.

May se zarazila. „Do háje. Zařekla jsem se, že si na tyhle vidlácké výrazy z domova dám pozor, ale tohle mi uteklo.“ Zněla v tom panika. „Nechtěla jsem mluvit o muzeu tak sentimentálně.“

„Z domova?“

„Z Alabamy.“ Ušklíbla se. „Mátové koktejly, koláče, rasismus.“ Rozmáchla se oběma rukama. „Potrhlost. Trápení. Vedro. A tak.“

May Williamsová byla zřejmě ráda, že odtamtud unikla. „Takže jste utekla?“

Dívka si jen neurčitě odfrkla a nahlédla do hlavní vitríny. „Vlaková jízdenka? Co je to za jazyk?“

Laure vteřinku trvalo, než odpověděla: „Čeština.“

„No jasně, ta jízdenka byla na fotce u rozhovoru s tím Italem, že? V České republice to vzbudilo rozruch, nelíbilo se, že se připomínají zlé časy za komunistů.“

Laure se odvrátila. „Myslím, že ano.“

Ve druhém sále stály tři vitríny. May ukázala na tu první. „Na tohle jsem se vás chtěla zeptat. Co je to v té krabičce od sirek?“

„Podívejte se zblízka a uvidíte mléčný zoubek. Přinesl nám ho sedmiletý Jamie.“

„Dítě?“

„Znáte děti? Já moc ne, ale zdá se, že sliby sledují jako ostříži. Hned poznají, když se nějaký neplní. Jamieho tatínek slíbil, že mu zoubková víla přinese penízky. U prvních dvou zoubků se to splnilo, ale pak Jamieho táta odešel a zoubková víla s ním.“

May se chystala položit ruku na sklo, ale rozmyslela si to. „Nemohla mu ty peníze strčit pod polštář máma?“

„Podle mě chtěla svého bývalého manžela ztrapnit. Přivedla sem Jamieho a on mi dal tu krabičku a řekl, že zoubková víla je pěkná lhářka.“ Jamieho tvářička byla ublížená a naštvaná zároveň. „Ve skutečnosti tím ale myslel tátu.“

„Takže tu vystavujete Jamieho bolest a smutek.“

Společně vešly do dalšího sálu. „Zajímavé je, jak se s tím ten malý kluk vypořádal.“

„Nebo ta matka.“

Laure zaujal ten kyselý tón a zeptala se: „Vaši rodiče schvalují, co děláte?“

„Můj táta, ten schvaluje hlavně bourbon. Spousty bourbonu. A má dinosauří matka, mimochodem docela hodná ženská, která prostě jen nemá ráda vlastní dceru… Zeptejte se jí, co nesnáší nejvíc na světě, a ona hned spustí lamentaci, jak neprovdané ženské platí astronomické nájmy za krabici od bot v té Sodomě New Yorku a čekají na něco velkého.“ May se zadívala kamsi za Laure a její tvář teď zvážněla. „Říkala, že to bude nanic. Že to bude těžké. A ono je.“

„Jistěže ano. Ale navázala jste kontakty. To je vidět. Dobré kontakty.“

May se rozjasnila tvář. „Jasně. Fajn způsob, jak se pomstít mámě, která se narodila před sto padesáti lety, ale náhodou žije v dnešní době a nesnáší bláznivé liberály a feministky.“ Oči se jí rozsvítily. „Čili stručně, není jako vy.“

Laure okamžik trvalo, než vstřebala, že je srovnávána s Mayinou matkou. Je to k pláči, nebo k smíchu? „Jistě.“

„Ach bože…“ May Williamsová si uvědomila, že si pustila pusu na špacír. Zašmátrala ve svém žurnalistickém arzenálu a vylovila lichotku. „Já vím, že jste ten typ, co bude nosit upnuté tričko a malovat si oči i v devadesátce.“

Laure se přistihla, že se usmívá. „To zní dobře.“

„Vy nemáte děti?“

„Ne.“

Ve vzduchu se vznášela nevyslovená otázka. Laure brněla na jazyku odpověď: Já se dětí zřekla. Možná ne úplně vědomě, ale jaksi se stalo, že se nikdy nesešel správný partner, správný čas a správné rozpoložení.

Vydaly se společně dál.

Pár minut nato se May zeptala: „A proč je ta jízdenka česká?“

„Strávila jsem tam jedno dlouhé léto.“

„A toho se týkal nějaký nesplněný slib?“

„Vlastně ano, jak se ukázalo. Ano.“

Tady, v menším sále, připomínala vysoká a hubená May zvíře v kleci. „Jak si rozvrhujete expozice?“

„To je důležitá věc. Vždycky nám dlouho trvá, než přijdeme na to, jak to bude působit nejlíp. Nakonec se většinou přidržíme vztahu mezi věcmi. Třeba domácí potřeby. Oblečení. Nefunguje to ale vždycky. Jenže vystavovat exponáty chronologicky by bylo těžké, musíme je často obměňovat.“

Mary zavřela zápisník. „Jasně.“

„Získali jsme nového patrona a uvažujeme o renovacích.“ Vedla May ke schodišti a držela se tématu rozhovoru. „Muzejnictví se mění. Je to vlastně velký převrat. Z muzeí se stávají zážitková místa. Zábavná místa. Nepředvídatelná místa. Musíme držet krok s velkými hráči.“

Zavedla ji do posledního sálu. May ukázala na Číslo 7, napsané zlatě nade dveřmi. „Sedmička. Speciální číslo.“ Nakrčila čelo. „Z prvních prvočísel je sedmička nejzajímavější. Aspoň podle mě. Je jediné z čísel první desítky, které nejde násobit ani dělit tak, aby se výsledek ocitl v rámci těchto deseti čísel.“

„Matematika není moje silná stránka.“

To vyvolalo otázku: „Takže je pro vás náročné spravovat hospodaření muzea?“

„To jsem řekla?“

May neodpověděla a hned vypálila další otázku. „To, co se vynechá, je stejně významné jako to ostatní, že?“

Světlo z restaurovaného posuvného okna dopadlo May na vlasy, zvýraznilo světlé a zlatavé pramínky. Nevinná otázka? Možná. Dovolit May, aby napsala článek o Laure, znamenalo dát jí moc. May ji bude zkoumat. Laure vyhlédla z okna. Boj se strachem z toho, co se skrývá v koutech její psychiky, byla dávná vyčerpávající bitva, kterou nevyhrála. „Ano,“ odpověděla. „To, co se vynechá, hraje taky svou roli.“

May se otočila. „Co myslíte, že předváděním těch předmětů dokážete?“

Naznačila skepsi? „Je to očistný proces.“

„Pro koho? Někdo se na ty exponáty třeba podívá a pomyslí si‚ že je to hromada krámů.“

„To klidně může. Ale věnovat předmět muzeu je cesta, jak se vyrovnat s něčím, co se v životě pokazilo.“ Laure ukázala na nehorázně šerednou pestrou vázu dominující menší vitríně. „Naší společnosti hrozí, že zapomeneme na význam rituálu.“

„Když myslíte.“ May si s nevěřícným výrazem vázu prohlížela.

Laure se přistihla, že se usmívá. Ten výplod fantazie, touhy, vzteku a hlubokého zklamání, trčící za sklem vitríny, byl neuvěřitelně ošklivý. Rozhodně nestál za vynaloženou práci.

„Ta je tak strašná, že z ní nedokážu spustit oči,“ přiznala se May.

„Občas se modlíme k bohu nehod, ale zatím nás nevyslyšel.“ Rychle dodala: „Tohle do článku nedávejte.“

May se přesunula k zarámované siluetě visící mezi okny. Byla nahrubo vystřižená, v černém papíru byly znát zářezy. Silueta patřila hubenému muži s vlasy sčesanými dozadu a s římským nosem. Držel kytaru. „Vypadá dobře. To je někdo odsud?“

Laure se zastavila za May. „Ne.“

„Co se s ním stalo?“

„No…“

May si prohrábla vlasy, prsty se jí zapletly do hřívy u límce. Vyzařovala z ní energie, nervozita a zvláštní zranitelnost. Bývala Laure taky taková? Ano, bývala – a to ji naplnilo příjemným pocitem.

Když se Laure na tu siluetu ptali, obvykle odpovídala: Nevím, kdo to je. Tentokrát z ní ta slova vyklouzla sama: „Nevím, kde je. Kéž bych to věděla.“

May Williamsová se v té odpovědi bude šťourat. Určitě ano.

To pomyšlení Laure tížilo po zbytek dne. Do její ulity se zavrtal prst s ostrým nehtem a to ji rozhodilo.

Monsieur Becque pořádal na Rue de la Grange aux Belles odpolední výprodej. Za pár eur se Laure při návratu domů stala šťastnou majitelkou manga, čtyř rajčat a lilku. To nebyl špatný obchod. Zaplatila, rozloučila se a šla dál.

Byl teplý podzimní večer, jaké se Evropě občas povedou, a Pařížany to vylákalo do ulic. Denního světla teprve začínalo ubývat, okna se rozsvěcela a pijáci se shlukovali v rozzářených barech a kavárnách. Dívky měly nahé paže a často i záda. Starší ženy se vyzbrojily vysokými podpatky a koženými sukněmi, muži oblékli plátěné kalhoty a bombery. Celé skupiny jich táhly ke kanálům a jejich hovory splývaly s večerním vzduchem. Mnozí byli uvelebeni na lavičkách, skláněli hlavy nad telefony.

Laure postupovala proti tomu proudu, zahnula na sever směrem k domovu důchodců na rohu Rue Martat a Rue Louis Capet. Tento večer, kypící životem všeho druhu, se chystala navštívit osobu na prahu smrti.

Stejně jako muzeum patřil Maison de Retraite ke starším domům ve čtvrti kolem kanálu. Měl dlouhá úzká okna, zdi z cihel a kamene s výstupky, které naznačovaly středověký původ. Laure ho od pohledu znala, ale uvnitř nebyla nikdy. Jakmile ji vpustili dovnitř, vstoupila do úzké šeré chodby, dost pochmurné pro postarší obyvatele. Přesto se v okolí říkalo, že je to dobré místo, kde strávit poslední dny. „Jsou tam hodní.“ „Tam vědí, jaké to je být starý…“

Na recepci se setkala s maličko rozcuchanou a udýchanou directeur, madame Maupinovou, která působila jako velice praktická osoba. A to se také potvrdilo. „Omlouvám se, madame, pomáhala jsem novému obyvateli při zabydlování. Nezamlouvalo se mu, kde stojí postel, museli jsme ji vláčet sem tam, dokud nebyl spokojený.“ Podala jí ruku. „Dobře, že jste přišla. Doufám, že vám nevadí, že jsme vás kontaktovali?“

„Ne. To vůbec ne. Počítám s tím, že se na mě lidé budou obracet.“

Madame Maupinová si všimla jakéhosi flíčku na své sukni, nespokojeně vyjekla a otřela si ho. „Madame Raoulové už nezbývá moc času. Doslechla se o vašem muzeu a chce mu něco darovat. Říkala jsem si, proč chodit ke kováříčkovi, když může přijít kovář k hoře.“ Trochu ten idiom popletla, ale Laure pochopila. „Doufá, že se dožije stovky. Jenomže se nikdy neví, co má Bůh za lubem.“

„To jistě ne,“ odpověděla Laure a doufala, že to nezní tak jízlivě, jak jí to připadalo.

Ředitelka ji odvedla do výtahu, nechaly se vyvézt do horního patra. Tam byla menší okna, ale více světla a tabulemi obrácenými na jih pronikal pás slunečního svitu.

Pokoj madame Raoulové byl malý a úzký. Taktak se tam vešla nemocniční postel, ale na bílé dečce na prádelníku byly s chirurgickou přesností uspořádány léky, hodiny, růženec a bible. U dveří stála židle.

Laure vešla a žena na posteli, podepřená polštáři, k ní otočila hlavu. Ředitelka domova se nad ní sklonila, z každého póru jí sálala laskavost. „Nezdržujte se úvodními zdvořilostmi, madame.“ Uhladila roh polštáře. „Prostě řekněte, co si přejete.“

Laure se zastavila na druhé straně postele. Madame Raoulová upřela zrak na ředitelku. „Ten povlak, madame,“ hlesla slabě. „Podáte mi ho?“

Madame Maupinová otevřela horní zásuvku prádelníku a vytáhla balíček v hedvábném papíru. Položila ho ženě na hruď a ta jí naznačila, aby ho rozbalila. Byl v něm čtvercový povlak na polštář, lemovaný krajkou a zdobený bílou výšivkou. S pachem léků a staré ženy se smísil pach levandule a zatuchlosti letitého nepoužívaného prádla, běžný ve vetešnictvích.

Madame Raoulová zvedla kostnatou ruku a ukázala na povlak. „Ten jsem vyrobila já, když mi bylo sedmnáct a měla jsem před svatbou.“ Mezi větami se odmlčela, aby se nadechla. „Učily nás to naše matky a ty zase jejich matky. Tam u nás to byla tradice. Každé děvče to muselo umět. Byl to symbol role manželky a matky.“

Laure pohladila povlak špičkou prstu. „Je to krása.“

„Madame Maupinová, teď budu povídat něco, co se vám nebude líbit.“ Stařena vzhlédla a ženy se na sebe zadívaly. „Chere madame, nechci vás rozrušit.“

„V tom případě mám na práci jiné věci.“ Ředitelka přisunula židli k posteli a naznačila Laure, že se má posadit. „Bude se vám lépe poslouchat v pohodlí. Až skončíte, zazvoňte, prosím.“

Laure se usadila. Tvář měla teď skoro v rovině s tváří staré ženy. „Restez tranquille, madame. Pokud se domluvíme, že to do muzea patří, vím přesně, kam to přijde. Povězte mi ten příběh.“

Hruď staré ženy se těžce zvedala a klesala. Laure položila kabelu na zem a sepnula ruce v klíně. Má-li to být pokojný rozhovor, musí zůstat nehybná a pozorná.

Stařena se namáhavě nadechla. „Být ženou znamená být božím soumarem.“

Laure se napřímila. Čekala moralizování, ne rouhání.

„Vy jste profesionálka, vyznáte se. Já byla děvče ze statku a neměla jsem na vybranou. Nenapadlo vás někdy, že stvoření ženy byl jeho největší žert?“ Viditelně zápasila o dech a Laure jí jemně položila ruku na rameno. „Dílo Boha sadisty.“

„To znamená, že nevěříte?“ Laure se podívala na předměty naaranžované na prádelníku.

Následoval dlouhý povzdech. „To je jen výstavka pro ně. Moje nenávist k Bohu je pro ně silné sousto. Já to chápu. Je to pro ně těžké.“ Víčka jí unaveně klesla. „Byli jsme vychováni ve víře, visela nám jako klíč na krku. Já tomu zpočátku věřila. Bůh byl otec, učili mě, že mám za úkol poslouchat jeho a svého manžela.“

Laure čekala.

„Víra je lež, madame.“

Víra této ženy, nebo veškerá víra ve svých mnoha podobách, včetně politické?

„Bůh si vzal moje dvě děti. Lucie mu nestačila, vzal si i Jeana. Bůh chtěl všechno, co mi bylo drahé, a postaral se, aby to dostal.“

„A váš manžel?“

Madame Raoulová pohladila povlak. „Kdybyste se podívala… kdybyste mi viděla pod kůži, mám tam šrámy a jizvy od muže, který slíbil, že mě bude milovat a ctít.“

Mluvení ji unavilo, na chvíli se propadla do dřímoty. Laure vyhlédla z okna na tmavnoucí oblohu. Rozumí se samo sebou, že umírajícímu je třeba dovolit ventilovat pochyby a bolest. Musí mu být dopřáno ptát se na to, na co se možná nesměl ptát nebo na co neměl sílu se ptát celý život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muzeum nesplněných slibů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.