Poustevník

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Finkel

Poustevník – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Památce

Eileen Myrny Bakerové Finkelové

„Na světě je tolik věcí, které nepotřebuji!“

– Sokrates, přibližně 425 let před naším letopočtem

1

Hubené pokroucené stromy se proplétají mezi křovisky a nestvůrnými balvany. Jejich kmeny jsou všude poházené jako polámané špejle. Nevedou tu žádné cesty. Vyznat se tu je téměř nemožné, prodírat se mezi pichlavými větvemi je utrpení a za tmy se místo mění v nedobytnou pevnost. Tak tehdy vypadal kraj, v němž žil poustevník… A tak vypadá i dnes.

Noc, to byla ta chvíle, kdy poustevník vycházel. Čekal pokaždé až do půlnoci, pak si nahodil na záda batoh, vzal pytel s lupičským nářadím a vyrazil z tábora. Na krku se mu na řetízku houpala kapesní svítilna, skoro na nic ji ale už stejně nepotřeboval. Zpaměti si dokázal vybavit každý krok, který musel udělat.

Proplétal se lesem jako přízrak, jako duch. Přesně a elegantně, bez jediné chybičky, točil se ze strany na stranu jako baletka, vykračoval si… a jen málokdy mu pod nohou zapraskala zlomená větvička.

Bylo to tak i tu noc, kdy se všechno změnilo…

Na zemi se tehdy ještě všude válely hromady sněhu, už ale prohlodané žárem slunečních paprsků jako ementál a špinavé, promíchané s blátem – bylo jaro, kdesi uprostřed Maine. Poustevník se jim obratně vyhýbal. Přeskakoval z kořene stromu na kámen a z kamene na kořen stromů. Nezanechával za sebou žádnou stopu.

Stačila by totiž jedna jediná neopatrně zanechaná šlépěj, aby odtud poustevník musel navždy odejít. A toho se bál! Žít v utajení… to je věc křehká a snadno rozbitelná. Jakmile se na jejím povrchu objeví jediný kaz, je zničená navždy. A takovým kazem, takovou prasklinkou se mohl stát jeden jediný otisk boty, o tom byl poustevník přesvědčený, a proto za sebou otisky prostě nenechával. Bylo by to příliš riskantní. Jako duch klouzal mezi jedlovcovými křovisky a javory, mezi bílými břízami a jilmy, až konečně stanul na kamenitém břehu zamrzlého rybníka.

Ten rybník má jméno. Říká se mu Malý rybník, ještě častěji ale Malý severní rybník, nic z toho ale poustevník stejně nevěděl. Pro sebe si totiž oloupal svět na tu nejzákladnější podstatu, až na jeho samu esenci. A jména, ta nejsou esencí. Poustevník znal roční doby, ty znal důvěrně a v každém jejich nejniternějším záchvěvu. Znal fáze měsíce. Tehdy zrovna ubýval, už ho zbývala méně než polovina. Obvykle poustevník čekával až na nov – čím byla noc temnější, tím lépe se cítil –, tenkrát už ho ale vyhnal hlad. Věděl, kolik je hodin. Měl staré mechanické hodinky s ručičkami, jež neustále sledoval, aby měl jistotu, že se stihne vrátit dříve, než se rozední. Věděl, kolik je hodin, bez toho, aby o tom dlouho přemýšlel, ale neměl tušení, který je rok. Nebo desetiletí.

Původně měl v plánu přejít po pevném ledovém krunýři poutajícím vody rybníka, když k němu ale dorazil, musel to přehodnotit. Den byl totiž relativně teplý, pár stupínků nad bodem mrazu (jak se měří teplota, to poustevník také věděl), a zatímco dřepěl v táboře, počasí ho zrazovalo a zrazovalo, až nakonec úplně zradilo. Pokud chcete někam proniknout nepozorovaně, je pevný led darem z nebes, jakmile ho ale polaskají sluneční paprsky, takže na povrchu změkne, zůstanou v něm otisky všem na očích.

Takže zase zpátky. Zase do kraje kamenů a kořenů stromů. Poustevník po nich poskakoval jako dítě hrající panáka, poskakoval celé míle, kolem Malého severního rybníka až na nejvzdálenější konec vlastního Severního rybníka. Cestou minul několik chatek, skromných prázdninových domků sbitých z nenatřených desek, teď, mimo sezonu, pevně uzamčených. V mnoha z nich už přesto poustevník byl, teď na to ale nemyslel. Šel stále dál a dál, ještě hodinu, celou dobu se snažil nezanechávat za sebou ani šlépěj ve sněhu nebo zlomenou větvičku. Už tudy šel mnohokrát a šlápl tolikrát na stejně kořeny, že je úplně ohladil. I kdyby to stopař, který by se ho snažil sledovat, věděl, stejně by nic neviděl.

Zastavil se až těsně před místem, kde by cesta tak jako tak končila. Před letním táborem U Borovice. Ten byl tehdy samozřejmě taky zavřený, lidé, kteří se o něj starali, ale v jeho okolí nechali spoustu věcí, které se poustevníkovi mohly hodit. V kuchyni mohlo být nějaké jídlo, zbytky po skončené sezoně. Muž stál ve stínu stromů a pozorně si tábor prohlížel. Očima zkoumal ubytovnu, dílny, jídelnu… Nikde nikdo. Ano, na pozemku stálo pár aut, ale tak to bylo pořád. Poustevník přesto pořád čekal. Nikdy nemůžete být dost opatrní…

Konečně měl pocit, že už je to bezpečné. Po celém táboře byla sice nainstalována pohybová čidla a kamery, všechno to zde bylo rozmístěno vlastně jenom kvůli němu, poustevníkovi to ale bylo pro smích. Věděl, kde čidla a kamery jsou a co sledují, takže prostě stačilo jenom držet se mimo ně. Poustevník kličkoval táborem, až doběhl ke kamenu s nezaměnitelným tvarem. Převrátil ho a vytáhnul zpod něj klíč. Strčil ho do kapsy – jeho chvíle teprve přijde. Prudce zatočil k parkovišti a jedny po druhých vyzkoušel dveře stojících aut. Pickup Ford nezklamal. Poustevník bliknul svítilnou a nahlédl dovnitř.

Bonbony! Ty se hodily vždycky. Deset roliček pestrobarevných sladkých tablet nacpaných do držáku na pití. Poustevník si je nacpal do kapsy. Přibral i nepromokavé pončo, pořád ještě v původním obalu a postříbřené analogové hodinky Armitron. Nebyly moc drahé, rozhodně tak aspoň nevypadaly. A to na nich bylo dobré. Poustevník měl totiž svůj morální kodex, a drahé věci nekradl. Jakékoliv další hodinky se ale hodily. Když žijete pod otevřeným nebem, ze kterého padá déšť a sníh, hodinky odcházejí.

Proplížil se okolo několika dalších kamer, které by na něj zareagovaly, kdyby už dávno nepřišel na to, jak se jim vyhnout, a zastavil se u zadních dveří jídelny. Teď byl čas sundat si plátěný vak – původně sloužil někomu, kdo si v něm nosil tepláky a tenisky do fitka – a vytáhnout z něj lupičské nářadíčko. Měl tam pár špachtlí, škrabku na barvu, Leathermanovy univerzální kleště se spoustou ostří a nástavců, několik dlouhých plochých šroubováků a také tři náhradní svítilny. Tyhle dveře dobře znal – kdyby se snažil, našel by na nich škrábance a promáčkliny, jak je otvíral už v minulosti, takže rovnou popadl šroubovák a zarazil ho do škvíry mezi dveřmi a rámem, co nejblíže kouli sloužící místo kliky. Stačil jeden zkušený pohyb, dveře se otevřely a on opatrně vklouznul dovnitř.

Se zapnutou svítilnou v zubech prošel velkou táborovou kuchyní. Kužel světla poskakoval po lesknoucí se nerezové oceli, bloudil mezi držáky pod stropem, na nichž visely hrnce a pánve. Poustevník zatočil doprava, pět kroků, a stál u spižírny. Sundal si ze zad batoh a začal studovat kovové police. Jako první mu pod ruku padly dvě plechovky kávy. Následovaly nějaké tortellini, sáček marshmallows, energetická tyčinka a sáček bramborových lupínků Humpty Dumpty.

To ale nebylo to, kvůli čemu sem přišel. To, po čem opravdu toužil, bylo na opačném konci kuchyně, a tak tam zamířil. Vytáhnul z kapsy klíč, který našel v úkrytu pod kamenem, a zastrčil ho do zámku v klice na dveřích velkého mrazáku, samostatné místnosti, v níž panoval mráz. Ke klíči byl připevněn přívěsek v podobě plastového čtyřlístku, jeden jeho lístek byl ale částečně ulomený. Snad mu tříapůllístek taky přinese štěstí, doufal. Stisknul kliku a vstoupil do mrazáku… a konečně se dočkal odměny za celou tu noční misi, kterou až doposud absolvoval.

Byl hladový. Byl hladový tak moc, že to pro něj začínalo být vražedné. Ve stanu, v němž byl jeho jediný domov, měl už jenom pár krekrů, trochu mleté kávy a několik balíčků umělého sladidla. To bylo všechno. Udělal chybu, čekal moc dlouho. A kdyby čekal ještě déle, riskoval by, že začne slábnout. Bloudil teď paprskem světla po zmrzlých placičkách syrových hamburgerů, kolech sýra, po pytlích plných klobás a šrůtcích slaniny. Srdce mu poskakovalo a žaludek pěl hladovou píseň. Poustevník se vrhl k jídlu a začal ho cpát bez ladu a skladu do batohu.

2

Terryho Hughese vzbudila žena tím, že do něj dloubla, hned vzápětí to ale uslyšel i on sám. Pípání! Vymrštil se z postele jako uvolněná pružina, náhle úplně vzhůru. Rychlý pohled na monitor, a už se řítil ze schodů. Ano, všechno bylo na svém místě: pistole, silná baterka, mobil, pouta, boty. Služební opasek. Služební opasek? Ne, na ten neměl čas, tak ho nechal ležet, naskočil do teréňáku a vyrazil.

Přímo na Dubový hřeben, potom půl míle doleva a pak sešlápnout plyn, jak se cesta svažovala k táboru U Borovice. Reflektory včas vypnul, motor ale pořád řval, tak zastavil, nechal stát auto stranou a vyškrábal se z kabiny. Dál pokračoval pěšky, jak nejrychleji mohl, bohužel ale mnohem pomaleji, než byl zvyklý. To, že si nevzal opasek, se ukázalo být jako hodně špatný nápad. Měl teď plné ruce všech těch krámů, na které jindy nemusel myslet, a to ho zdržovalo.

Cestou k jídelně se musel vyhýbat velkým kamenům a proplétat se mezi stromy. A teď se krčil pod oknem. Srdce se mu v hrudi třepotalo jako vyplašený kolibřík. Od okamžiku, kdy se vymrštil z postele, do chvíle, kdy se přikrčil pod tímhle oknem, uběhly jenom čtyři minuty.

Hughes se nadechl. Opatrně pozvedl hlavu a zamžoural skrz okno, pokoušel se zrakem proniknout tmu vládnoucí v táborové kuchyni. A pak ho uviděl! Postavu nesoucí baterku, jejíž bledý paprsek se prodíral otevřenými dveřmi velkého mrazáku. Mohl to opravdu po všech těch letech být on? Musel to být on! Hughes měl sice na sobě pořád ještě kalhoty od pyžama, přesto se poklepal po boku, jestli mu tam visí pouzdro s pistolí. Ano, bylo tam. A v něm jeho spolehlivý průvodce, malý Glock .357 SIG.

Nabitý.

A odjištěný.

Paprsek světla zesílil a Hughes se napjal. Z prostoru mrazírny vyšel muž, táhl za sebou plný pytel. Vypadal ale úplně jinak, než Hughes očekával. Jednak byl o dost větší, než si myslel, že bude, to byla ale jenom jedna věc. Byl taky o hodně čistější a měl hladce oholené tváře. A na nose mu seděly takové ty legrační brýle, co podle nich v seriálech, které dávají v televizi, na první pohled poznáte magory, kteří se raději než se ženskými baví s počítači. Na hlavě měl ten chlápek vlněnou lyžařskou čepici a v kuchyni se procházel, jako by byl v nákupáku a vybíral si, co si dá zítra k obědu.

Hughes si dovolil se na okamžik oddat pocitu sebeuspokojení. V životě policajta se najde jen málo okamžiků, které za to opravdu stojí. To za ty roky už seržant Hughes věděl zatraceně dobře. Naučilo ho to těch osmnáct let, co chytal pytláky v Maine, i ty roky předtím, kdy na sebe nechal jako mariňák řvát nafrněné oficíry. Už toho měl za sebou tolik, že kdyby se uděloval doktorát za zbytečnou práci, slepé uličky a vyplňování nesmyslných lejster ve třech kopiích, psal by Ph.D. za jménem už dávno. Ale ano, stejně tak dobře věděl, že čas od času do sebe kolečka zapadnou, všechno zafunguje jako namazaný stroj a za všechnu tu frustraci, za všechnu tu buzeraci, za všechny ty šaškárny se člověk dočká sladké odměny.

Bylo to už několik týdnů, co se Hughes pevně rozhodl, že toho bylo právě tak dost a že je načase ukončit poustevníkovu vládu. Poustevníkovu tyranii. Škoda jen, že žádná z obvyklých policejních metod nefungovala. To se za toho uplynulého čtvrt století ukázalo být jasné jako facka. Už to bylo pětadvacet let, co se ho čas od času tu jedna, tu druhá kancelář šerifa (poustevník se totiž potuloval na hranici dvou okresů), tu státní policie, tu lesní správa pokoušely dostat. A výsledek? Nic. Nepomohli stopaři-pátrači, letecký průzkum ani daktyloskopie. Dokonce se ani nepřiblížili zjištění toho, jak se poustevník doopravdy jmenuje! Hughes se ale rozhodl neskončit stejně jako jeho předchůdci. A pustil se do práce. Hodiny strávil debatami s nejšpičkovějšími odborníky na ochranné systémy, diskutoval se soukromými detektivy a radil se s kamarády z armády. Ale nic, nic s čím přišli, neuspělo.

Nakonec pomohli známí z hraniční hlídky, kteří sloužili v Rangeley na nedalekém přechodu mezi Maine a kanadským Quebekem. Jeden z kluků se zrovna vrátil ze školení o nových technikách sledování a střežení a s očima navrch hlavy bájil o nejposlednějších přistrojích, které mají zachytit lidi, co se chtějí tajně dostat přes hranice. Systém přísně tajný, nákladný a příliš složitý na to, aby ho zvládl bývalý mariňák honící pytláky. Zkrátka ideální. Čím nedosažitelnější to bylo, tím více to Hughes chtěl. A když zatahal za pár nitek a vlastní krví podepsal prohlášení, že nikdy nikomu a za žádných okolností neprozradí, jak ta věc funguje, napochodovali do kuchyně U Borovice tři agenti pohraniční policie.

Jeden senzor schovali za výrobník ledu, druhý na automat na výrobu džusu. A řídicí jednotku, do které přicházela „data z terénu“, strčili Hughesovi domů, hned na schody. Pokud se rozpípal alarm, byl slyšet po celém domě, ať už by byl Hughes zrovna kdekoliv. Hughes se zapřísáhl, že se s přístrojem naučí tak dokonale, že nad ovládáním nebude ani muset uvažovat.

To všechno bylo ale pořád málo. Aby chytil poustevníka, nemohl si dovolit udělat ani jednu chybu, ani tu nejmenší chybičku. Stačil by jeden jediný zvuk, jedno bliknutí světla, když by se blížil, a prozradil by se. A všechno by bylo v háji. Nabifloval si proto polohu všech pohybových čidel v táboře, vybral si místo, kde bude nejlepší odstavit auto, a pak cvičil. Učil se co nejrychleji dostat se ze svého domu do tábora, opakoval to do zblbnutí, a byl pokaždé o pár vteřin lepší. Naučil se spát na jedno oko a se vším nářadíčkem vyloženým u postele – to, že si, když opravdu došlo na věc, nevzal služební pás, do něhož by to všechno zavěsil, jenom dokazovalo, že přes to všechno zůstal pořád člověkem. Vraťme se ale zpět. Když dokončil „výcvik“, čekal. To trvalo dva týdny. A pak se konečně ozvalo zapípání, jako první ho uslyšela Kim. Bylo to krátce po jedné hodině v noci.

Stačilo málo: připravit past, naučit se ji používat…, a mít štěstí. Hughes mžoural přes okraj parapetu a sledoval lupiče, jak si pokojně plní vak. Všechno bylo jasné, splést se nemohl. Přistižen při činu! A to přímo tady, U Borovice. Tábor tu postavili pro postižené děti a dospělé, byla to nezisková organizace, fungující jenom díky darům. Hughes sem často chodíval jako dobrovolník, s táborníky v Severním rybníku lovil okouny. Co za lidskou zrůdu mohla znovu a znovu okrádat postižené?

Hughes se v podřepu, aby nebyl vidět, vydal dál od budovy a vytáhl mobil. Lesní strážci jsou vlastně takoví fořtové, jejich úkolem není bojovat s lupiči, mnohem častěji honí pytláky a hledají ztracené turisty, takže šachová partie, kterou Hughes rozehrál s poustevníkem, byla jenom jeho soukromá iniciativa. Měl teď v úmyslu zavolat na maineskou státní policii a nechat se přepojit na policistku Diane Vanceovou, která toužila dostat poustevníka stejně jako on sám. Hughes a Vanceová absolvovali akademii ve stejný rok a téměř dvacet let už byli kolegové. Hughes se rozhodl, že Vanceové poskytne tu čest zločince zatknout a odvést do chládku. A taky vyplnit všechny ty zatracené papíry. Hughes domluvil a vrátil se na svůj post pod oknem, odkud dál sledoval neznámého zločince.

Chlápek si mezitím nacpal pytel k prasknutí a teď si ho nahazoval na ramena. Potom vyšel z kuchyně a ztratil se Hughesovi z dohledu kdesi v temnotě jídelny. Jde ven! došlo Hughesovi. A jinými dveřmi než těmi, kterými vlezl dovnitř. Hughes se jako blesk přemístil do prostoru B, odkud měl dobrý výhled na místo, k němuž podle jeho odhadu poustevník mířil. Dveře ven byly stejně jako všechny ostatní vedoucí z jídelny natřené třešňově červenou barvou, futra byla zelená. A Hughes byl před nimi – sám a bez kohokoliv, kdo by mu kryl záda, jenom vteřiny ho dělily od střetu s někým, z koho se mohlo vyklubat vražedné monstrum. Byla to jedna z těch chvil, kdy se láme chleba a z mužů se stávají muži.

Připravil se na to, k čemu muselo dojít – k rvačce, při níž poteče krev, možná i k přestřelce. Hughesovi už sice bylo čtyřiačtyřicet, pořád byl ale ve formě, jako když sloužil u námořní pěchoty, měl svaly boxera, plíce nekuřáka, ostře řezané rysy a na hlavě sestřih. Na maineské policejní akademii externě přednášel boj muže proti muži. V žádném případě se teď nestáhne zpátky. To, že navždy ukončí řádění zločince, vyvážilo veškeré nebezpečí, které kvůli tomu bude muset podstoupit.

Lupič musí být válečný veterán, to bylo Hughesovi jasné, takže se dalo čekat, že bude ozbrojený a nebezpečný. Mohl mít stejně dokonalé zkušenosti s bojem zblízka, jako měl s životem v lese. Hughes zaujal pozici hned vedle třešňově červených dveří, v pravé ruce glock, v levé baterku, zády se tiskl ke zdi. Čekal, myslí mu probíhal celý jeho život, dokud nezaslechl tichounké cink a neviděl, jak se pohnula klika dveří.

Lupič vystoupil ze dveří jídelny, Hughes škubnul baterkou a zasvítil jí přímo do mužových očí. V témže zlomku vteřiny mu přitiskl hlaveň své bouchačky ráže 0,357 palce ke kořeni nosu. Na okamžik ztuhl s oběma rukama napřaženýma před sebou – baterku držel nad pistolí –, když si náhle uvědomil, jak blízko je k zabijákovi, který se na něj může kdykoliv vrhnout a pokusit se ho odzbrojit. Okamžitě odskočil dozadu, nepřestávaje na zločince mířit, a vykřikl.

„Na zem! Na zem! Na zem!“

3

Diane Vanceová se hnala k táboru U Borovice s plynem sešlápnutým až k podlaze. Nepřestávala myslet na to, v jak strašném nebezpečí se právě teď Terry Hughes nachází. Bez kohokoliv, kdo by mu kryl záda, čelí muži vyznačujícímu se ďábelskou schopností kdykoliv zmizet. Dělala, co mohla, přesto byla v duchu smířená s tím, že až dorazí na místo, bude ten chlap už zase pryč. Nebo že to bude ještě horší. Mnohem horší. Poustevník mohl mít totiž zbraň. A pokud by ji měl, určitě by ji neváhal použít. Diane s tím počítala, a vzala si proto neprůstřelnou vestu. Byla si skoro jistá, že Hughes tak předvídavý nebyl.

Vanceová minula mechově zelený teréňák maineské lesní stráže a zamířila přímo k táborové jídelně. Po nikom ani vidu, ani slechu. Vylezla ze služebního auta a roztřeseným hlasem zavolala: „Seržante Hughesi! Seržante Hughesi!“

„Deset čtyřicet šest!“ uslyšela konečně udýchanou odpověď a ulevilo se jí. V kódu maineské státní policie tato trojice čísel sdělovala, že podezřelý je zadržený a bezpečně zajištěný. Obešla roh budovy a uviděla ho, ležel na břiše v hromadě nejrůznějšího jídla poházeného všude kolem, ruce měl za zády. Poté co muže Hughes překvapil, překvapil zloděj naopak jeho – tím, že okamžitě udělal to, co po něm chtěl, a lehl si bez jakéhokoliv odporu na studený beton. Pokud ale Hughes Vanceové tvrdil, že má podezřelého bezpečně zajištěného, tak trochu přeháněl. Muž měl totiž na sobě tlustou zimní bundu s tak vycpanými rukávy, že se Hughesovi nepodařilo dát mu na zápěstí pouta. Vanceová byla připravená mnohem lépe, vrhla se na znehybnělého zločince a nasadila mu svá pouta. Deset šestačtyřicítka se konečně dočkala svého naplnění.

Oba strážci zákona muže nejprve posadili a potom mu pomohli se postavit. Vytáhli mu z kapes všechno, co v nich skrýval – hromadu pestrobarevných bonbonů, hodinky Armitron a přívěsek na klíče v podobě polámaného čtyřlístku. Potom stejně důkladně propátrali jeho zavazadla – batoh a pytel na cvičební potřeby. Co kdyby tam skrýval zbraň? Mohl to být pumový atentátník, terorista a vrah… možné bylo úplně všechno. Jediné, co zbraň aspoň vzdáleně připomínalo, byly Leathermanovy univerzální kleště. Měly gravírovanou rukojeť s vyrytým nápisem, podle kterého byly pořízeny roku 2000, tedy před třinácti roky, právě pro tenhle tábor.

Muž se řídil pokyny obou strážníků, ale na žádnou otázku neodpovídal. Také se vyhýbal jakémukoliv očnímu kontaktu. Odpověď na otázky nepřinesla ani osobní prohlídka. Zločinec neměl žádný doklad, podle kterého by se dal identifikovat, pouze peněženku s kamuflážním vzorem na suchý zip, ve které byl štůček dolarovek. Peníze byly od pohledu staré, některé bankovky už začaly plesnivět.

Přestože bylo pozdě, dvě hodiny ráno, zavolal Hughes řediteli tábora U Borovice, Harveymu Chesleymu, který mu nadšeně slíbil, že okamžitě přijede. Hughes měl univerzální klíč, se kterým se mohl dostat do táborové jídelny. Chesley mu ho dal s požehnáním, aby dělal, co uzná za vhodné, jenom když ho zbaví poustevníka. Teď si tedy mohl Hughes odemknout a rozsvítit. Společně s Vanceovou pak zajatce odvlekli zpátky na místo, které právě vyloupil.

Jídelna byla obrovitánská a všechny zvuky se v ní ozvěnou odrážely od stěn. Podlahu měla vyloženou modrým linoleem a smrkové trámy držící střechu se ztrácely v temnotě nahoře. Bylo po sezoně a všechny stoly a židle byly naskládány podél stěny, kterou lemovala řada oken, jimiž ve tmě nebylo nic vidět. Hughes a Vanceová vytáhli jednu židli s kovovou kostrou a plastovým sedákem v kaštanově hnědé barvě doprostřed místnosti, posadili na ni vězně, stále s rukama spoutanýma za zády.

Policisté před ním roztáhli i stůl, Vanceová se za něj usadila, Hughes zůstal stát. Muž stále nepronesl ani slovo. Tvářil se klidně a nezúčastněně. Bylo to znepokojující – když vás chytí a zatknou, nemáte přece mlčet a šklebit se, jako by se nic nestalo. Hughese napadlo, jestli ten chlapík není třeba šílenec.

Lupič na sobě měl nově vypadající modré džínsy a pod zřejmě novou bundou značky Columbia šedou mikinu s kapucí, na nohách pevné pracovní boty. Všechno to vypadalo, jako by si to nakoupil před pár dny. Batoh měl značku L. L. Bean. Jedině ty brýle… Robustní plastové obroučky vypadaly hodně předpotopně. Muž nebyl špinavý, právě naopak, a jenom náznak strniště na bradě dokazoval, že od chvíle, kdy se naposledy oholil, už pár hodin muselo uplynout. Nepáchl, po pravdě nebyl vůbec cítit. Řídnoucí vlasy, z větší části teď ukryté pod vlněnou čepicí, měl úhledně ostříhané. Měl podivně bledou pokožku a na zápěstích se daly zahlédnout stroupky pocházející kdoví odkud. Mohl měřit něco málo nad sto osmdesát centimetrů, vážit mohl tak osmdesát kilo.

Podobně jako většina policajtů, kteří se v minulosti pokoušeli poustevníka dostat, i Vanceová ho považovala tak trochu za mýtus. Teď měla mnohem jasněji. Tenhle chlápek že se schovával někde v lese? Ani náhodou! Ten musí mít někde vlastní dům, nebo musí bydlet v hotelu a jenom se tak toulat po okolí a krást.

Brzy na místo dorazil ředitel tábora, Chesley, šéf údržby a po něm i další lesní strážce. Chesley okamžitě určil, komu patří hodinky, jež strážníci vytáhli zadrženému z kapsy. Ještě před pár dny je nosil jeho syn Alex, který si je ale zapomněl v autě zaparkovaném u tábora. Hodinky neměly příliš velkou cenu, o to ale větší hodnotu sentimentální, protože je Alexovi věnoval dědeček. Druhé hodinky, ty které měl zadržený na zápěstí, pro změnu identifikoval Steve Treadwell, tak se jmenoval ten chlapík z údržby. Se slzami v očích vzpomínal, jak je dostal od vedení firmy Sappi Fine Paper Company za pětadvacet let odpracovaných v jejich závodě ve Skowheganu.

Zmatek v místnosti narůstal, všichni mluvili, jeden přes druhého, a nezúčastněná maska, pod kterou se zadržený skrýval, se začínala bortit. Sice pořád seděl klidně, viditelně ale trpěl a ruce se mu začínaly třást. A potom dostal Hughes nápad. Došlo mu, že se zločinec v obklopení mužů možná cítí v nebezpečí, kdyby ale jednal se ženou, něžnou a chápající, třeba by se otevřel. A k dispozici byla pouze jedna žena – Vanceová –, takže bylo na ní, aby vytvořila atmosféru klidu a porozumění. Hughes vyhnal všechny muže skrz lítačky do kuchyně a zanechal Vanceovou s pachatelem samotnou.

Policistka chvíli seděla a mlčela, jen aby se muž uklidnil a začal se v jídelně cítit bezpečněji. Uvažovala o všech těch osmnácti letech, kdy se tohohle fantoma pokoušela dostihnout, a pociťovala zmatek. Nakonec mu rozepnula pouta a znovu je nasadila, tentokrát ale vpředu, před tělem, aby se cítil pohodlněji. Ve dveřích se objevil Hughes, přinesl lahev s vodou a talíř se sušenkami, pak se vrátil do kuchyně. Vanceová se rozhodla zadrženému sundat pouta úplně. Muž se lačně napil. Zadržený byl už více než hodinu a půl a zřejmě mu začínalo docházet, že tentokrát se už nedokáže vypařit jako duch. Vanceová se konečně odhodlala mu tichým a uklidňujícím hlasem přečíst jeho práva. Měl sice právo mlčet, přesto se ho zeptala na jméno.

„Jmenuji se Christopher Thomas Knight,“ promluvil konečně poustevník.

4

„Datum narození?“

„Sedmého prosince 1965.“ Zvuky, které mu vycházely z úst, byly přerývané a skřípavé, takové, jaké vydává starý motor zoufale se snažící naskočit. Každá slabika ho musela bolet. Alespoň jedna věc byla jasná – zjevně rozuměl tomu, na co se ho Vanceová ptala.

„Věk?“

Muž opět mlčel. To, jak se jmenoval a kdy se narodil, si pamatoval. To byly věci, které mu zůstaly v paměti vryty nesmazatelně. I kdyby chtěl, zapomenout na to nedokázal. Naproti tomu roky… letopočty… to bylo pomíjivé, nemělo to smysl. Zoufale se snažil odpovědět, spočítat to. Natáhl ruku a díval se na prsty, kterými si chtěl pomoci. Dobře, ale který se vlastně píše rok? Společně s Vanceovou vyřešil i tenhle problém. Psal se rok 2013. Čtvrtek, čtvrtého dubna. Christopher Knight měl tedy čtyřicet sedm roků.

„Jaká je vaše adresa?“ chtěla vědět Vanceová.

„Nemám žádnou adresu,“ zakroutil hlavou Knight.

„Kam vám chodí pošta?“

„Nemám žádnou poštu.“

„Jakou uvádíte adresu v daňovém přiznání?“

„Nemám žádné daňové přiznání.“

„Kam vám posílají přehledy toho, jak čerpáte ze svého zdravotního pojištění?“

„Nemám žádné zdravotní pojištění.“

„Kde máte auto?“

„Nemám žádné auto.“

„S kým bydlíte?“

„S nikým.“

„Kde bydlíte?“

„V lese.“

Vanceová uvažovala o tom, že teď asi není vhodná doba, aby začala to, co se jí muž pokouší nabulíkovat, zpochybňovat. Lepší bylo nechat ho mluvit. „Jak dlouho,“ zeptala se, „už žijete v lese?“

„To už budou desítky let,“ pokrčil rameny.

Vanceová by to raději věděla trochu přesněji. „Od kterého roku?“ tlačila na něj.

Znovu ty nešťastné roky. Jako by byly něčím důležité! Knight se ale už rozhodl, že bude mluvit, takže teď pro něj bylo důležité odpovědět na každou otázku. Odpovědět přesně a pravdivě. Cokoliv jiného by bylo jenom plýtvání slovy. A ta byla sice taky zbytečná, plýtvat jimi ale bylo ještě zbytečnější. Pokusil se soustředit, hleděl přitom z okna, venku byla pořád ještě tma. Konečně si na něco vzpomněl.

„V kterém roce,“ chtěl vědět, „vybuchl Černobyl, ta atomová elektrárna?“

Hned jak to vyslovil, přál si, aby býval raději mlčel. Policistka si teď o něm musela myslet, že je šílenec, nebo ještě hůř nějaký bláznivý ekologický aktivista. Ale co měl dělat, když to s tím Černobylem byla poslední „novinka“ ze světa „tam venku“, na kterou si vzpomínal? Chvíli uvažoval, že se jí to pokusí vysvětlit, pak mu ale došlo, že na něco takového mu nebudou stačit slova, tak nad tím v duchu mávnul rukou. Vanceová přejížděla palcem podispleji mobilu. Černobyl…, Černobyl… to bylo v šestaosmdesátém.

„No a právě tehdy jsem odešel do lesa,“ oddechl si Knight. Před sedmadvaceti roky. V té době sotva vyšel ze školy, teď z něho byl muž ve středních letech. A celou tu dobu, aspoň to tvrdil, bydlel ve stanu.

„Kde?“ tlačila na něj Vanceová.

„Tam někde v lese,“ mávnul rukou Knight. Nevěděl ani, jak se jmenuje rybník, od něhož kousek žil, jak by mohl vědět, že město, ke kterému patří, je Rome ve státě Maine se sto deseti tisíci obyvateli. Kdyby to někoho zajímalo, dokázal by ale odříkat druhy všech stromů v lese, kolem kterých chodíval, a v mnoha případech i nakreslit, jak mají jednotlivé kusy rostlé větve.

„A kde jste byl přes zimu?“ nebyla mu Vanceová pořád ochotná uvěřit.

Celou zimu trávil ve svém malém nylonovém stanu a dokonce si za celou tu dobu nikdy ani nerozdělal oheň, přesvědčoval ji. Kouř by mohl prozradit, kde se ukrývá. Vždycky na podzim, vysvětloval, si nashromáždil zásoby a potom se pět šest měsíců nehnul z místa, dokud nezmizel sníh. Teprve pak mohl zase vyjít do lesa a nenechávat za sebou stopy.

Vanceová potřebovala chvíli na to, aby to vstřebala. Zimy v Maine jsou dlouhé a kruté. Navíc, a to je nejhorší, jsou mokré, větrné a studené, což je ta nejhorší odrůda zimy. Představa, že by někdo v takové kruté maineské zimě vydržel tábořit venku týden, byla neuvěřitelná. A o tom, že by to šlo celou zimu…

Ne, to byl nesmysl. Na chvíli se omluvila a odskočila si skrz lítací dveře do kuchyně.

Muži seděli, popíjeli kávu a velkým čtyřhranným oknem ve dveřích se dívali na Knighta. Vanceová jim o všem v rychlosti pověděla. Ani jednomu z nich se tomu nechtělo věřit. Hughes ale soudil, že teď je nejdůležitější se dozvědět – dříve než muž přestane vypovídat – co nejvíce o těch vloupáních.

Vanceová se vrátila ke Knightovi a Hughes, který už to zvědavostí nemohl vydržet, trochu pootevřel dveře, aby slyšeli. Jak věděl, všichni zločinci popírají, že udělali to, co udělali, i když je přitom chytnete za ruku. Přísahají bohu a všem svatým, že jsou v tom nevinně.

„Teď mi řekněte,“ usmála se Vanceová na Knighta, „jak jste se dostal do budovy?“

„Otevřel jsem si dveře šroubovákem,“ pokrčil rameny Knight. Do mrazicího boxu, dodal ochotně, se dostával za pomoci klíče, který ukradl už před několika roky. Ukázal na klíček s plastovým tříapůlístkem, ležící před ním na stole s dalšími věcmi, které mu vytáhli z kapes.

„Odkud máte ty peníze?“ ukázala Vanceová na svazeček bankovek, které měl Knight v peněžence. Celkem to bylo 395 dolarů.

„Ty jsem nasbíral za všechny ty roky,“ odpověděl ochotně Knight. Pár bankovek našel tam, pár zase onde. Někdy jenom jednu, někdy více. Prostě ležely na místech, kam, se vloupal. Bral je, protože si říkal, že třeba nastane chvíle, kdy si zajde do města a za ty peníze si něco koupí, nikdy k tomu ale nedošlo. Za celou tu dobu, co žil v lese, dodal, neutratil ani cent.

Vanceová chtěla vědět, jak často, aspoň tak přibližně, se Knight vloupával do chat, domů a táborů. Ticho teď bylo delší, protože zločinec počítal. „Tak čtyřicetkrát za rok,“ odpověděl konečně s úlevou. A to po celých uplynulých sedmadvacet let.

To měla pro změnu problémy spočítat Vanceová. Takže to je… tisíckrát… ne více než tisíckrát, přesně tisíc osmdesátkrát. A pokaždé to bylo vloupání, tedy těžký zločin. Už teď jí bylo jasné, že to bude největší lupičský případ v dějinách státu Maine. A pokud jde o počet jednotlivých vloupání, možná největší v dějinách Spojených států. A snad… možná… největší v dějinách celého světa!

Knight ochotně vysvětloval. Na místa, která chtěl vykrást, se vypravoval zásadně pouze v noci, předem se vždycky ujistil, že tam nikdo nebude. Nikdy, v žádném případě, si jako cíl svých výprav nevybíral celoročně obývané domy, kde by se mohl s někým nečekaně setkat. Vykrádal zásadně jenom chaty, z nichž jejich majitelé po sezoně odešli a tábor U Borovice. Občas měl štěstí, že našel chatu úplně odemknutou, když ne, tak to nevadilo. Vypáčil okno nebo vylomil dveře. A tábor U Borovice? Do toho se vloupal už asi tak stokrát. Vždycky si odnesl jenom tolik, kolik dokázal pobrat, protože toho ale nebylo moc, musel se vracet.

Vanceová se mu pokusila vysvětlit, že všechno, co ukradl, bude muset vrátit právoplatným majitelům, takže by měl Knight jasně označit věci, které jsou opravdu jeho. „Všechno je to ukradené,“ pokrčil opět rameny. Batoh, boty, nářadí, které používal na vloupání, všechno, co měl ve svém táboře, oblečení, které měl na sobě, a to včetně spodek a ponožek. „Jediné, co je opravdu moje,“ rozzářil se najednou, „jsou tyhle brýle.“

Vanceová se ho zeptala na rodinu. „Na to bych snad raději ani neodpovídal,“ zasmušil se. Neměl ani tušení, jestli jsou jeho rodiče ještě naživu, nebo už umřeli – s žádným z nich nebyl v kontaktu –, pokud jsou ale naživu, doufal, že se nikdy nedozvědí, že ho chytili, že ho vůbec našli. Vanceová se zeptala proč a Knight jí s povzdechem odpověděl, že ho nevychovali jako zloděje, takže se teď stydí.

Knight pokračoval. Vyrostl ve středním Maine. Nikdy nebyl v armádě. Roku 1984 ukončil Lawrenceovu střední školu. Chesley, ředitel tábora U Borovice, si vzpomněl, že do Lawrenceovy chodila i jeho žena, která to měla ze svého rodného Fairfieldu jenom kousek, a že vyšla ze školy jenom o dva roky později než zadržený. A že možná budou mít doma ještě její školní ročenku z roku 1984. Hughes požádal Chesleyho, aby pro ni zajel domů.

Vanceová se pokusila o ověření některých údajů. Ne, Knight neměl žádné policejní záznamy, ne, nikdy nebyl ve vězení ani zadržen. Ne, nikdo ho nepostrádal, takže ho nikdo ani nehledá. Řidičák mu propadl roku 1987, zrovna na jeho narozeniny.

Chesley se vrátil a vítězoslavně svíral ročenku. Na deskách v barvě námořní modři byl nápis Lawrenceská lyra a pod ním dvě velká stříbrná čísla – 84. Na přímou výzvu jim Chris Knight ukázal chlapce s kudrnatými tmavými vlasy a s brýlemi v silných rámečcích na očích. Stál stranou, opíral se o strom a na sobě měl modré tričko se dvěma kapsami na prsou. Vypadal zdravě a silně, přesto zjevně neměl nic společného s žádným sportovním týmem. Neusmíval se, to, co měl vepsáno do tváře, byl spíše pohrdavý úšklebek.

Bylo těžké uvěřit tomu, že chlapec na snímku je tatáž osoba jako muž sedící teď v jídelně tábora U Borovice. Knight potřásl hlavou. Vlastně ani nevěděl, jak vypadá. Svou tvář neviděl roky, snad s výjimkou náhodných odrazů na vodní hladině. Zmínil, že ve svém táboře žádné zrcadlo nemá.

„Jak jste se holil?“ nechápala Vanceová.

„Bez zrcadla,“ pokrčil znovu rameny. Neměl potřebu se na sebe dívat. Teď si ale s přimhouřenýma očima prohlížel svou starou fotku. Až do té chvíle měl brýle posunuté na čele, teď si je přemístil na nos.

A to byl ten okamžik, kdy Hughes i Vanceová definitivně uvěřili – byť to v duchu již nějakou chvíli cítili –, že všechno, co této noci slyšeli, byla čistá pravda. Obroučky brýlí za ty roky sice možná trochu vybledly, ale to, co měl na očích ten kluk na fotografii a muž sedící v jídelně, bylo bez jakýchkoliv pochybností totéž.

Do svítání už nezbývalo moc času, noc chřadla a uvadala. Vanceová věděla, že Knighta už za pár hodin polkne a sežvýká právní systém, který si lidé vymysleli, a že už nejspíš nikdy nebude moci svobodně říkat, co si opravdu myslí. A ona by přitom tak moc chtěla znát odpověď na otázku, proč odešel? Proč nechal celý svět daleko za sebou. Knight jí na to ale nedokázal odpovědět.

Policistka najednou ukázala na strupy a jizvy na jeho zápěstích. „A co léky?“ vybafla. „Nebo co, když jste potřeboval doktora?“

„Nebral jsem žádné léky a nebyl jsem ani jednou u doktora,“ zakroutil hlavou Knight. Ano, jak stárnul, odřeniny, řezné rány a modřiny se hojily déle, měl ale štěstí. Za ty roky neutrpěl žádné vážnější zranění.

„To jste nebyl ani jednou nemocný?“ nevěřila Vanceová.

„Ne,“ trval na svém Knight. „Když se nesetkáváte s jinými lidmi, nemůžete od nich nic chytit.“

„Kdy jste se naposledy potkal s nějakým člověkem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poustevník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.