Iluzionisti 2

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Neil Patrick Harris

Iluzionisti 2 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Text and illustrations © 2018 by Neil Patrick Harris

Story illustrations by Lissy Marlin. How-To illustrations by Kyle Hilton

Cover art copyright © 2018 by Neil Patrick Harris

Cover copyright © 2018 by Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved.

Translation © Mária Havranová, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1757-1

ISBN e-knihy 978-80-566-1819-6 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1820-2 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1818-9 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Tentoraz pre Harper a Gideona,
lebo Gideon bol v minulej knihe uvedený ako prvý a Harper to nepotešilo.

VITAJTE SPÄŤ!

Áno, ty… ty s tými strapatými vlasmi a touto knihou v rukách!

Komu inému by som to hovoril?

Vrátil si sa! Aj vy ostatní! Rád vás vidím! Už je to pekne dávno, čo vás poznám. Stavím sa, že hľadáte únik pred všednosťou a zaujímajú vás ďalšie dobrodružstvá, ďalšie hádanky, ďalšia em-á-ge-i-a. Tak už nehľadajte. Mám pre vás nový príbeh… A aký!

Dúfam, že si pamätáte všetko, čo sme riešili v minulej knihe. Ľahšie sa dostanete do deja…

Potrebujete si to pripomenúť? To nie je problém!

Začneme naším skvelým obsadením. Pamätáte sa na chlapca so šikovnými prstami? Na Cartera Locka, tú sirotu, eso na kartové triky, ktorý dokáže zariadiť, aby veci zmizli – a zasa sa objavili? Neveril na skutočnú mágiu, kým nenaskočil do vlaku, ktorý ho odviezol do mestečka Mineral Wells. Tam sa na každom rohu dali vidieť úžasné veci – od cirkusových stanov po skvostnú halu hotela v rezorte Veľké duby na kopci nad mestom.

Jeho kamarátka Leila Vernonová je mladá hnedooká majsterka únikov, ktorá sa tak ľahko vyslobodí z pút a zo zvieracích kazajok, akoby sa s nimi hrala od kolísky. Určite to nijako nesúvisí s pakľúčmi pre šťastie, čo jej dali otcovia, s ktorými býva nad Magickým obchodom na Hlavnej ulici.

Nezabudnime na Thea Steina-Meyera, nadaného husľového virtuóza, ktorý pomocou husľového sláku prinúti predmety levitovať. Áno, hudba býva balzamom na dušu, najmä ak ju sprevádzajú kúzla. Theo len zriedka ukazuje svoju kráľovsky serióznu tvár v Mineral Wells, ak nie je oblečený do jedného zo svojich obľúbených smokingov.

A potom je tu ešte naša malá jedoška Ridley Larsenová, ktorej ryšavé vlasy a účes v štýle šialeného vedca krásne dopĺňajú jej prchkú povahu. Dokáže premeniť jeden predmet na iný a zasa naspäť, skôr než poviete simsalabim. V priehradke v operadle svojho vozíka má zápisník, aby mohla pracovať na hádankách a vymýšľať tajné šifry, o ktoré sa delí so svojimi kamarátmi. Ak budete veľmi dobrí, možno sa raz o ne podelí aj s vami. (Alebo to už urobila, ktovie.)

A ako poslední (nie významom!) sa predstavili Izzy a Olly Goldenovci, komediantské dvojčatá, ktoré vystupujú vo Veľkom divadle. Obaja sú pekné čísla – v nejednom význame tohto slova. Ak sa chcete zasmiať, potrebujete práve ich.

V našom predchádzajúcom príbehu, bolo to len prednedávnom – alebo je to už celá večnosť? Nemôžem si spomenúť –, Carter, Leila, Theo, Ridley, Olly a Izzy využili svoje kúzelnícke schopnosti na odhalenie drobných krádeží a nakoniec zabránili odcudzeniu najväčšieho diamantu na svete. Týchto šesť veľmi talentovaných detí spojilo sily proti barbarskému B. B. Bossovi a založilo klub s názvom Magickí outsideri.

Tak čo, už sa vám to všetko vybavuje? To som veľmi rád.

Výborne!

Takže už len jedna pripomienka…

AKO… čítať túto knihu

Kniha, ktorú práve držíte v rukách, je ďalším dielom ságy o našej kúzelníckej bande outsiderov. Tak ako minulá časť, aj táto je plná lekcií z mágie – lekcií, ktoré si môžete precvičovať doma v izbe, v pivnici alebo v školskej telocvični.

Ak nič nevynecháte, príbeh ani lekcie, naučíte sa veci, pri ktorých vašim kamarátom vylezú oči z jamiek. Možno sa budú aj smiať a tlieskať. Nie je práve to najdôležitejšie zo všetkého – vyčariť kamarátom úsmev na tvári a dopriať im únik pred každodennou všednosťou?

Znova vás musím požiadať, aby ste si nechali tajomstvo jednotlivých kúzelníckych trikov pre seba. Inými slovami, prosím, nešepkajte ich počas nocí do poklopov kanálov. A nevysvetľujte publiku, ako sa ktorý trik robí – ani predtým, ani potom, ako ho predvediete. Také vysvetlenie pokazí ilúziu a zrejme sa nedočkáte rovnakého potlesku. A, samozrejme, neprezraďte nič z našich lekcií ani klebetniciam v škole. Nikdy neviete, kedy sa objaví iný kúzelník a zmarí výsledky vašej tvrdej práce. Kúzelnícka konkurencia vie byť niekedy pekne krutá.

Ak sa potrebujete o nové kúzla s niekým podeliť, hoci aj s najlepšími kamarátmi, ktorí sľúbili, že udržia tajomstvo – urobte to v klube kúzelníkov, aký majú naši Magickí outsideri. S tajnými organizáciami je vlastne celkom zábava. Koniec koncov, kto by nechcel patriť do nejakého klubu?

Jednou z najzábavnejších vecí, ktoré možno robiť s ľuďmi očarenými mágiou, je príprava šou. Na to nezabúdajte, keď budete čítať kúzelnícke lekcie na týchto stránkach. Ako by ste pripravili javisko, aby ste ohúrili publikum? Použili by ste veľký červený záves? Alebo by ste začali v úplnej tme, v tajomnej atmosfére plnej napätia? Chceli by ste, aby vaše vystúpenie uviedol niektorý kamarát? Alebo sa vaše predstavenie začne v tichu?

Tieto otázky sú veľmi užitočné, keď pripravujete kúzelnícke vystúpenie, ale hodia sa i vtedy, keď rozprávate nejaký príbeh, ako napríklad ten náš. Osobne si myslím, že najúčinnejšie sú závesy, padacie dvere, tiene, zrkadlá, hudba, zvukové efekty, hovorené komentáre a hmla. A nezabudnite na vzrušenie z novej cesty.

Ste pripravení zistiť, čo z toho som vybral na začiatok našej šou?

Totiž príbehu?

Tak do toho, otočte stranu!

JEDEN

Leila Vernonová nebývala v Mineral Wells odjakživa. Vlastne sa ani odjakživa nevolala Leila Vernonová. Keď bývala v Sirotinci matky Margaret, jej priezvisko bolo Doeová.

No nevolala sa tak po svojej rodine – také priezvisko sa v krajinách hovoriacich po anglicky dáva ľuďom, u ktorých nikto nevie, ako sa naozaj volajú. Keď ju matka Margaret našla, na lístku v prútenej kolíske bolo napísané len jej krstné meno a dátum narodenia. Leilu to však nerozhodilo. Vlastne sa ešte viac než ostatné dievčatá snažila o pozitívny prístup k životu, i keď s ňou ostatní zaobchádzali ako s poslednou onucou.

Preto keď ju v jedno popoludnie niekoľko dievčat vlieklo po chodbe ku kancelárii matky Margaret, Leila sa hlasno a nespútane smiala. „Ha-ha-ha!“ zadúšala sa, keď ju štípali do rúk. „To šteklí!“

V skutočnosti ju to nešteklilo, ale napadlo jej, že ak jej krik začuje niekto dospelý, možno zasiahne. Nepotrebovala okultistické schopnosti, aby vedela, čo jej tie zlomyseľné baby chcú vykonať. Zamykali ju do najtemnejšej komory v celom sirotinci aspoň raz do týždňa len preto, lebo najvyššia z ich partie nedávno usúdila, že sa jej nepáči, aká je stále usmievavá a veselá.

Tá vysoká chovanica si želala, aby bola rovnako utrápená ako ona. A tak ju so svojimi kamarátkami pri každej príležitosti týrala. Leila sa zo všetkých síl snažila nedávať najavo, ako veľmi jej ubližujú, najmä v to konkrétne popoludnie, keď mali pred deťmi vystúpiť skutoční kúzelníci z mestečka Mineral Wells. Leila sa na nich celé týždne tešila.

„No tak, dievčatá!“ povedala s núteným úsmevom. „Poďme do herne. Všetci na nás zrejme čakajú. Možno tam budú aj sušienky!“

Jedinou odpoveďou bola čudná ozvena jej vlastných slov. „Možno tam budú aj sušienky,“ zopakovalo vysoké dievča posmešne. Ostatné sa len zachechtali a ďalej ju vliekli ku kancelárii matky Margaret.

Leila sa síce snažila zaryť päty do linolea, ale protivníčky boli silnejšie. Podrážky jej topánok zanechávali na podlahe čierne šmuhy. Najvyššie dievča otvorilo dvere do kancelárie a ostatné ju odtiahli cez miestnosť k známemu vchodu do komory. Vzápätí ju strčili dnu a zabuchli dvere. Leila sa ocitla v úplnej tme. Počula cvaknutie zámky.

„Tak dobre, už to nie je vtipné, pustite ma von!“ zakričala a zabúchala na dvere. „Vy nechcete vidieť kúzelníkov?“

„Jasné, že chceme!“ zavolalo jedno z dievčat cez hrubé drevo. „Práve tam ideme.“

„Pripoj sa k nám… ak to dokážeš!“ navrhlo iné. Zaznel smiech, ktorý Leile pripomínal krákanie vrán vonku na ihrisku. Tyranky odbehli a rozhostilo sa ticho.

Leila vedela, čo sa stane, keď sa chytí kľučky, ale i tak to s nádejou vyskúšala.

Dvere boli zamknuté. Bola sama. Zasa.

Otočila hlavu zboka nabok, ale v úplnej tme nevidela nijaký pohyb. V ušiach jej búšila krv ako vždy, keď ju sem zavreli. V nose ju štípal pálčivý pach vlhkých drevených stien.

V minulosti trvalo aspoň hodinu, kým ju nejaký dospelý objavil skrčenú v kúte komory. A keď ju našli, pokarhanie dostala ona, akoby sa do riaditeľkinej kancelárie sama zamkla.

Aby sa upokojila, predstavila si samu seba ako krásnu dievčinu, ktorá je súčasťou kúzelníckeho predstavenia – naschvál zatvorená v skrini na javisku ohromí publikum, keď bez stopy zmizne v jedinom záblesku sprevádzanom hlasnou ranou a spŕškou iskier.

Premohlo ju zúfalstvo. Kúzelnícke predstavenie bolo to jediné, na čo sa v poslednom čase tešila. Chcela vidieť, ako z čiernych frakov vyletujú biele holubice, ako sa zrazu objavia kytice a ako sa z balíčka vznášajú jednotlivé karty…

Nedovolí, aby jej to tie baby prekazili. Po prvý raz sa im rozhodla postaviť, naozaj sa vzoprieť. Najprv však musela nájsť spôsob, ako sa odtiaľ dostať.

Zašmátrala v tme a pritisla prst ku kľúčovej dierke. Možno sa jej podarí odomknúť dvere zvnútra. V živote neotvorila nijakú zámku bez kľúča, ale čítala, ako to robia hrdinovia rôznych príbehov. Potrebuje nejaké nástroje. Vytiahla si z vlasov sponku, zasunula ju do dierky a chvíľu ňou otáčala zboka nabok. Sponka narážala do zúbkov a Leila počula, ako cvakajú. Bez druhej sponky ich nemohla zovrieť a otočiť mechanizmom zámky.

Druhú sponku nemala. Stála v komore susediacej s kanceláriou matky Margaret. Prstami prešla po podlahe. Rozbúšilo sa jej srdce, keď nahmatala kancelársku svorku. Šťastie jej prialo!

Roztiahla ju, strčila hrot do kľúčovej dierky a zatlačila. Sponky cvakali o zúbky, ale stále z nich skĺzali.

O poschodie nižšie sa ozval tlmený potlesk. Predstavenie sa začalo.

„Nie, nie, nie!“ zašepkala Leila. V duchu si predstavila kúzelníkov, ako na javisku vyťahujú králiky z klobúka, premieňajú guľôčky na perly, levitujú so stoličkami a prehadzujú si cez plecia čierne hodvábne plášte. Spoliehala sa na to, že jej zážitok z predstavenia pomôže prežiť ďalších niekoľko mesiacov s úsmevom.

Čím viac sa ponáhľala, tým horšie sa jej so sponkami v kľúčovej dierke manipulovalo. Ubiehali minúty a Leily sa zmocňovala beznádej. Nikdy odtiaľ neunikne. Bála sa, že vystúpenie sa skončí, skôr než sa dostane von. Už chcela nástroje podráždene odhodiť, keď tu začula hlasné cvaknutie a dvere sa pootvorili. Nadšene zakrepčila.

Na schodisku počula hlas prichádzajúci zdola: „A teraz naše posledné číslo…“ Potlesk zosilnel. Leila prebehla polovicu schodov, ale tam sa zarazila. V herni bolo niekoľko radov stoličiek obklopujúcich pódium, na ktorom sedel muž v čiernom obleku, s vysokým cylindrom na hlave. Z pliec mu splýval čierny plášť, a keď pohol rukami, zavlnilo sa na ňom červené hodvábne lemovanie. Mal snehobiele vlasy a rovné čierne fúziky. Leila sa posadila na schod a sledovala muža pomedzi drevené stĺpiky zábradlia.

Vy už určite viete, kto to bol, ale Leila to nevedela. Vtedy po prvý raz uvidela pána Vernona a ten pohľad jej vyrazil dych. Spomínate si, ako sa s pánom Vernonom prvý raz stretol Carter? Bolo to v ten večer, keď prišiel do Mineral Wells a snažil sa splynúť s davom pri Bossovom lunaparku. Jeho obratnosť – to, ako prevracal dve mince na kĺboch prstov – Cartera ohromila.

Leila práve sledovala, ako dvaja asistenti pevne priväzujú pána Vernona ku kovovej stoličke, a cítila ešte niečo hlbšie než Carter. Bola si istá, že jej v úniku z komory pomohol osud, aby jej umožnil vidieť tohto muža.

Asistenti mali tváre zakryté tenkou čiernou látkou. Najprv mu pripútali členky k nohám stoličky a okolo jeho tela a operadla stoličky omotali dlhú reťaz, tak aby mal paže pritisnuté k bokom. Potom konce reťaze spojili pevným visiacim zámkom, ktorý mužovi visel na hrudi; v tej chvíli sa deti v hľadisku nahlas nadýchli. No a keď mu ešte pretiahli cez hlavu vrece z hrubého plátna, niekoľko z nich vystrašene vykríklo.

Matka Margaret vstala a zamávala rukami. „Pán Vernon je profesionál!“ zvolala. „Nebojte sa!“

Spod vreca sa ozval hlas: „Len sa bojte!“ opravil ju pán Vernon. „Ak sa nevyslobodím do jednej minúty, dôjde mi kyslík.“ Matka Margaret sa zarazene posadila, akoby uvažovala, či neurobila chybu, keď pozvala muža, ktorý teraz pred zrakmi jej zverencov možno zahynie.

Leila sa kŕčovito držala stĺpikov zábradlia a vyzerala pomedzi ne ako spoza mreží v klietke. Dvaja asistenti zdvihli biele plátno a prehodili ho cez pána Vernona. Plátno ho zahalilo od hlavy po päty. Jeden asistent vytiahol veľké presýpacie hodiny a postavil ich na zem, aby všetci videli, ako sa v nich sype piesok a odpočítava sa jedna sekunda za druhou.

Leila zatajila dych. Postava pod plátnom sa zmietala a zvíjala. Miestnosťou sa rozliehal rachot reťazí. Vtom si spomenula, ako bola pred niekoľkými minútami sama uväznená v komore.

Keď sa v hodinách presýpali posledné zrnká, deti hlasno odpočítavali: „Päť! Štyri! Tri! Dva! Jeden!“ Postava pod plátnom znehybnela. Sekundy bežali. Diváci postupne vstávali a s otvorenými ústami uvažovali, či to patrí k predvádzanému číslu.

„Zložte mu to vrece!“ vykríkla Leila. „Pomôžte mu niekto!“

Dvaja asistenti hneď pribehli na javisko, zodvihli plátno, podržali ho pred stoličkou a opatrne zaň nazreli. Nato sa otočili k publiku a zavrteli hlavami, akoby hovorili: Prišli sme neskoro. Deti začali šalieť – niektoré dokonca zajačali, keď asistenti spustili plátno na zem.

Stolička, na ktorej pôvodne sedel pán Vernon, bola prázdna!

Diváci lapali po dychu, kým sa jeden z asistentov neotočil k publiku a nezložil si masku. Keď sa pod ňou objavili snehobiele zvlnené vlasy, Leila pochopila, že sa všetci dali nachytať. Kúzelník naozaj unikol – a tým najneočakávanejším spôsobom. Deti sa rozjasali, akoby im niekto práve oznámil, že si ich dnes všetky adoptoval.

Muž so zvlnenými bielymi vlasmi pristúpil k okraju pódia, zazubil sa a hlboko sa uklonil. Leilu to tak ohromilo, že div neskĺzla zo schodov. Namiesto toho vstala a tlieskala hlasnejšie a dlhšie než ostatní.

Keď aplauz odznel, pretlačila sa davom – lakťom odstrčila svoju vysokú mučiteľku i jej pomocnice – a pristúpila k mužovi. „Ako ste to urobili, pán Vernon?“

Pán Vernon sa na ňu pozrel. Rozžiarili sa mu oči, potom sa na chvíľu zarazil, akoby upadol do tranzu, a nakoniec ticho odpovedal: „Stavím sa, že vieš, prečo ti to nemôžem povedať.“

Leila sa zamyslela. „Kúzelník nikdy neprezrádza svoje tajomstvá?“

Pán Vernon sa zasmial a zľahka jej poklepal na čelo. „Vieš čítať myšlienky?“

„Ak áno, neviem o tom.“ Leila si pretrela miesto, kde sa jej dotkol. Cítila, ako sa na ňu zozadu tlačia ďalšie siroty, a snažila sa ich vytesniť z mysle. „Naozaj vám hrozilo nebezpečenstvo?“

„Mne vždy hrozí nebezpečenstvo,“ uistil ju pán Vernon a zažmurkal.

Leila sa zasmiala. „Chcela by som sa naučiť unikať tak ako vy.“

„Hm.“ Prižmúril oči. „Vyžaduje si to roky praxe. Si pripravená veľa rokov trénovať?“

„Áno! Trénovala by som každú minútu každého dňa, aby som bola ako vy!“

„Nuž, nadšenie nebýva na škodu,“ povedal pán Vernon zamyslene. „Ako sa voláš, maličká?“

„Leila,“ zašepkala.

„Leila,“ zopakoval. „Krásne meno! A ako dlho bývaš u matky Margaret?“

„Celý život.“

Chvíľu mlčal. „Leila, rád by som ťa prišiel navštíviť. Neprekážalo by ti to?“

Leile zružoveli líca. „Vôbec nie!“ vyhŕkla. „A potom by ste ma mohli naučiť nejaký trik?“

„Možno…“ Znova sa usmial a v kútikoch očí mu naskákali veselé vrásky. Zovrel päste, a keď ich opäť roztvoril, Leila si všimla, že medzi nimi drží mäkkú bielu šnúrku. Jeden koniec jej vložil do dlane a zvyšok šnúrky pomaly spustil nadol. „Pre teba. Uvidíme, čo s tým dokážeš. Na začiatok vyskúšaj rôzne typy uzlov. Môžu sa ti hodiť v mnohých situáciách.“

Leila ešte viac očervenela. Mala chuť ho objať a poďakovať mu, ale nechcela, aby si o nej myslel, že je bláznivá.

V tej chvíli pána Vernona obklopili ostatné siroty, ktoré ho žiadali o autogram, a odstrčili Leilu nabok. Neprekážalo jej to. On sa vráti, príde ju navštíviť. Naučí ju nejaký kúzelnícky trik. Možno.

Bude pripravená. Ukáže mu zopár nových uzlov.

Neskôr v spálni, kde spávala s piatimi ďalšími deťmi, vytiahla zo skrýše za tehlou v stene vedľa svojej postele plechovku, otvorila veko a pozrela sa na niekoľko trblietavých kľúčov.

Jeden bol pre ňu veľmi dôležitý. Keď ju ako dojča zabalenú do prikrývky niekto položil na prah Sirotinca matky Margaret, na krku jej na šnúrke visel kľúč. Samozrejme, na nič z toho si nespomínala – vedela o tom len z rozprávania matky Margaret. Tento prvý kľúč ju priviedol k tomu, že zbierala ďalšie – náhradné alebo také, čo niekto stratil. Dúfala, že jedného dňa bude mať zaujímavú zbierku všetkých možných tvarov a veľkostí.

Keď sa teraz na ne dívala, premýšľala o kúzelníckom predstavení a o tom, ako sa pánu Vernonovi podarilo vyslobodiť z tých reťazí. A došlo jej, že práve odomkla niečo vo svojom vnútri: túžbu uniknúť. Naozaj uniknúť.

Keď sa muž s bielymi zvlnenými vlasmi ešte v ten týždeň vrátil so svojím manželom a ponúkol jej, že si ju adoptujú, jej želanie sa splnilo – akoby kúzlom.

DVA

Raz v noci o niekoľko rokov neskôr, v byte nad Vernonovým Magickým obchodom, sa Leila Vernonová prevaľovala na svojej veľkej posteli. Nemohla spať. Keď zavrela oči, musela myslieť na temnú komoru. Jej štíhlu postavu zakrývala tenká mozaiková deka, ktorá ju len tak-tak chránila pred chladom, čo k nej vanul od otvoreného okna.

Okno bolo obrátené do Hlavnej ulice a zeleného parku, ktorý sa tiahol na obe strany. Na stenách a strope sa mihotala oranžová žiara pouličných lámp a tiene olistených vetiev tancovali do tichej hudby svrčkov a rosničiek volajúcich na seba z kopcov okolo mesta.

Večer ju obaja otcovia uložili do postele, prikryli ju a na dobrú noc jej zaželali príjemné sny, ale Leila vedela, že nijaké želanie ju nemôže ochrániť pred spomienkami na starý život. A tie spomienky ju navštevovali zvyčajne práve v noci. Občas boli ako nezvaní hostia, ktorí sa dlho zdržiavajú, hoci im domáci naznačili, že by mali odísť. Inokedy sa dobývali dnu ako neohrabaní lupiči, ktorí netušia, ako prekonať zamknuté dvere. A občas k nej prenikli ako sírový dym štrbinami v stenách, štípali ju vo veľkých hnedých očiach a hrozili, že ju zadusia.

Keď sa to už nedalo zniesť, Leila sa snažila myslieť na to, ako ju Vernonovci adoptovali. Držala sa tejto myšlienky ako kliešť, akoby ju mohla odviesť do bezpečia. Občas to zabralo, ale občas bola tma v zamknutých komorách spomienok taká hustá, že Leila cez ňu nedokázala preniknúť pohľadom.

Najmä po udalostiach s B. B. Bossom a jeho zábavným parkom plným zlodejov pred niekoľkými týždňami…

Leila zamrkala a ďalej sa dívala do stropu. Pripadala si šťastná, ale zároveň podráždená – šťastná, že má tento domov a túto rodinu, ale podráždená, že ju stále obťažuje minulosť. Takto to nepôjde, pomyslela si, odhodila prikrývku a prebehla ku knižnici, kam si uložila svoju tajnú plechovku.

Plechovka hlasno zarachotila a Leila si ju pritisla k hrudi, aby ju umlčala. Vo vedľajšej izbe spal jej novoobjavený bratranec Carter. Nechcela, aby ho hluk prebudil.

Zdvihla viečko a zadívala sa na svoju zbierku kľúčov, ktorá sa odvtedy, čo sa presťahovala do Mineral Wells, významne rozrástla. Celkom prvý kľúč – ten, ktorý bol priviazaný na šnúrke, ten, ktorý mala pri sebe, keď ju matka Margaret našla na prahu sirotinca, ležal hneď navrchu. Leila chytila šnúrku a kľúč sa rozhojdal ako hypnotizérovo kyvadlo.

Myslela na Bossa, na Cartera a ďalších členov bandy Magických outsiderov. Vedela, že aj Cartera iste trápia spomienky na minulý život. Uvažovala, či spomína na rodičov, ako ona občas rozmýšľala, prečo ju jej rodičia v jednu tmavú studenú noc opustili. Inokedy jej vyhovovalo na nich vôbec nemyslieť. Zovrela chladný kľúč v ruke, akoby si ho chcela vtlačiť do kože a následne podľa odtlačku vyrobiť kópiu. Jej stisk zohrieval kľúč a kľúč zohrieval jej dušu; Leilina myseľ sa konečne upokojila.

Zrazu sa odniekiaľ ozval hluk: zaškrípanie stoličky, pád hromady kníh z police, žuchnutie predmetov na zem. Vzápätí nasledoval prenikavý vydesený výkrik.

TRI

Leila vybehla na tmavú chodbu, kde ju okamžite zasypali malé ostré predmety, ktoré proti nej vyletovali a ďobali ju ako nahnevané vtáky. Zvýskla a siahla po najbližšom vypínači. Chodbu zalialo mäkké svetlo.

Vo dverách do svojej izby sa krčil Carter a vystreľoval proti Leile karty. (Takže to nakoniec neboli rozhnevané vtáky, vďakabohu!) Leila ich odrazila nabok. „Carter, to som ja!“

Chlapec okamžite prestal. „Jéj, prepáč!“ Plavé vlasy mal strapaté, líca červené a na nich vytlačený vzor pokrčenej plachty. Zrejme aj jeho prebudil ten hluk a vybehol z izby so svojou najobľúbenejšou zbraňou – balíčkom kariet. „Si v poriadku?“ opýtal sa.

Leila prikývla. „Aj ty si počul ten buchot a výkrik?“

Skôr než Carter stačil odpovedať, ozvala sa ďalšia rana. Hluk vychádzal spoza dverí na pracovni pána Vernona. Akoby niekto narážal do nábytku a zhadzoval veci.

Leila s Carterom zabúchali na dvere. Leilin otec zvnútra tlmene zastonal. Carter sa pokúsil stlačiť kľučku, ale bolo zamknuté. Leila vytiahla z vrecka nočnej košele pakľúče pre šťastie a niekoľkými rýchlymi pohybmi otvorila dvere akoby mávnutím čarovného prútika.

Dante Vernon stál v kúte miestnosti, zvlnené vlasy mal strapaté a tmavé oči vyvalené, takže pripomínali krištáľové gule, ktoré predával v Magickom obchode. Dvíhala sa mu hruď, akoby práve šprintom obehol blok domov. „Výborne,“ ozval sa a vzápätí sa usmial. „Teraz aspoň viem, že sa mi to nesnívalo. Zavrite dvere, prosím. Nesmieme dovoliť, aby sa to dostalo z miestnosti s mojou knihou.“

Leila zmätene poslúchla.

„To?“ zopakoval Carter. „Čo tým myslíte?“

Pán Vernon ukázal za stôl. Vzadu niečo desivo zavrešťalo. Leila i Carter nadskočili.

„Písal som do svojej knihy, ale zadriemal som. Prebudilo ma, keď mi ju niečo vyšklblo spod ruky,“ vysvetľoval pán Vernon. „Ten tvor sem vnikol oknom, ale to už som zavrel a zabezpečil. Musíme tú knihu získať naspäť, jasné?“

Leila s Carterom prikývli.

„Carter, hoď mi ten motúz zo stola za tebou,“ pokynul pán Vernon. Chlapec mu hodil biely motúz a pán Vernon ho jednou rukou chytil. „Leila, keď ti poviem, odsuň tú stoličku, dobre? Napočítam do troch.“

Leila prikývla, hoci nebola zďaleka taká pripravená, ako by sa jej páčilo. No patrila predsa do rodiny Vernonovcov a do klubu Magických outsiderov a to znamenalo, že verila svojim priateľom aj rodine… i keď žiadali o pomoc s chytaním tajomného tvora, ktorý sa uprostred noci vkradol do pracovne.

„Jeden…“

Leila sa presunula k stoličke.

„Dva…“

Pod stolom niečo zavrčalo. Leile búšilo srdce.

„Tri!“

Prudko odtiahla stoličku a Vernon sa vrhol pod stôl. Po chrbte jej prebehol chuchvalec svetlých chlpov a skočil do tieňa za veľkou rastlinou v kvetináči.

„Čo je to?“ vykríkol Carter skôr zvedavo než vyľakane. Leila sa predklonila. Tvor bol zhruba tridsať centimetrov vysoký a trochu pripomínal škriatka.

Pán Vernon vstal a odhrnul si vlasy z tváre. Mávol zápästím a mäkký motúzik v jeho zovretí stvrdol. Na konci sa vytvorila slučka ako na lase. „Ustúpte, deti. Ja to zvládnem.“

„Počkaj, ocko.“ Leile sa zachvel hlas. Zodvihla prevrátenú lampu a namierila žiarovku do tieňa.

Hneď to bolo jasnejšie vidieť. Tvor na nich hľadel so strachom v očiach – bol malý, vychudnutý, s dlhým chvostom a čiernym obojkom s klincami. Znova zavrešťal. Bola to opica

.

Priatelia, stavím sa, že keby ste sa niekedy dostali do takejto situácie, sadli by ste si na zem, roztiahli by ste ruky a zapriadli by ste: Objím ma, miláčik! Dovoľte mi, aby som vás uistil, že noční opičí zlodeji nie sú zďaleka takí roztomilí, ako vyzerajú.

„To je Bossova opica,“ povedal Carter rozochveným hlasom. „S-som si tým i-istý.“

Vernon si priložil prst k perám, aby opicu nevyplašili. Zviera cerilo zuby a postavilo sa na zadné, akoby sa na nich chystalo skočiť. Carter luskol prstami a v druhej ruke odhalil sušienku z krehkého cesta.

Bol to prostý trik, ktorý si precvičuje každý dobrý kúzelník. Vy tiež? Ide o klasické odvedenie pozornosti: kúzelník si schová predmet do jednej dlane a následne ho odhalí, kým sa mu všetci dívajú na druhú ruku. V tomto prípade Carter prilákal pozornosť opice lusknutím a vzápätí jej ukázal sušienku.

Leila si všimla, že po toľkých rokoch, ktoré strávil prakticky bez domova, má vždy vo vreckách schované niečo dobré. A zrejme sa to hodilo i teraz.

Opica prestala ceriť zuby a zahľadela sa na maškrtu v Carterovej ruke. Chlapec opäť luskol prstami a z jednej sušienky boli dve. Opica zakňučala a priblížila sa. V ďalšej sekunde natiahla ruku, schmatla obe sušienky, napchala si ich do papuľky, rozhrýzla ich a prehltla. V očiach sa jej rozlial spokojný výraz.

Leila sa zasmiala. To zviera nakoniec nebolo také desivé. Pristúpila k opici z druhej strany, kým Carter s ďalším lusknutím odhalil tretiu sušienku. Aj tentoraz dovolil, aby si ju vzala. Potom jej ukázal štvrtú. Opica sledovala sladkosti ako zhypnotizovaná a vôbec si nevšímala Leilu, kým jej nevytrhla knihu z tlapiek a nehodila ju otcovi. Ten si ju vložil do širokého vrecka županu. Opica otáčala hlavu zboka nabok, akoby sa v nej odohrával vnútorný boj, a prenášala pohľad z knihy na Carterovu ruku plnú sušienok. Nakoniec podľahla svojim inštinktom a rozhodla sa pre sušienky. (Kto by tak neurobil? Sušienky sú vynikajúce.)

Carter hádzal sušienky jednu za druhou na zem a vytváral z nich cestičku k pánu Vernonovi, ktorý čakal s kúzelne spevneným motúzom. Medzitým kývol na Leilu, aby zostala, kde je, pre prípad, že by bolo treba chlpatého drobca lapať. Opica sa približovala. Vernon sa ju práve chystal chytiť do lasa, keď tu…

Ktosi zaklopal na dvere a zvolal: „Dante? Je všetko v poriadku?“ Opica zvrieskla a utiekla do tieňa na opačnej strane miestnosti.

Dvere na pracovni sa otvorili a dnu nakukol Druhý pán Vernon. S ustaraným výrazom zostal stáť na prahu. Na sebe mal čierno-biele pásikované pyžamo. Keď uvidel, ako pracovňa vyzerá, vyvalil ospalé oči.

„Zavri dvere, papa!“ skríkla Leila, ale kým Druhý pán Vernon stačil zareagovať, okolo členka sa mu mihol chumáč plavých chlpov a zmizol v chodbe. Druhý ocko zvrieskol.

„Za ňou!“ zavelil pán Vernon.

Leila s Carterom prebehli okolo ohromeného Druhého pána Vernona a vyrazili za hlukom z Leilinej izby. Leila si s hrôzou uvedomila, že nechala otvorené dvere – a to isté platilo aj o jej okne.

Trojica doletela k dverám práve včas, aby videli, ako sa cez okenný parapet prehupol opičí chvost a zmizol v nočnej tme.

Leila sedela s Carterom na pohodlnej pohovke v obývačke, zatiaľ čo druhý ocko ohrieval v kuchyni mlieko. Tento ocko, ktorému jej kamaráti hovorili Druhý pán Vernon, bol šéfkuchár v rezorte Veľké duby. Nebol kúzelník, ale v príprave večerných dobrôt sa mu nikto nevyrovnal. „Už to bude!“ zavolal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Iluzionisti 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.