Mužské právo. Jsou právní pravidla neutrální?

Mužské právo. Jsou právní pravidla neutrální?

Kateřina Šimáčková

Barbara Havelková

Pavla Špondrová (eds.)

Vzor citace:

ŠIMÁČKOVÁ, K., HAVELKOVÁ, B., ŠPONDROVÁ, P. (eds.) Mužské právo. Jsou právní pravidla neutrální? Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 1076 s.

Právní stav k 1. 1. 2020.

Knihu recenzovali Mgr. Mgr. Lenka Bahýľová, Ph.D. a doc. JUDr. PhDr. Marek Antoš Ph.D., LL.M.

© Zuzana Andreska, Andrea Baršová, Veronika Bílková, Zuzana Candigliota, Klára Cásková, Šárka Dušková, Zuzana Fellegi, Martina Grochová, Monika Hanych, Barbara Havelková, Hana Havelková, Šárka Homfray, Věra Honusková, Adéla Hořejší, Lucie Hrdá, Jiřina Chmelová, Linda Janků, Petra Kalenská, Petr Kalla, Gaby Khazalová, Kristina Koldinská, Martin Kopa, Markéta Kos Mottlová, David Kosař, Jana Kvasnicová, Hana Lupačová, Lucia Madleňáková, Aneta Majerčíková, Irena Marková, Kristýna Molková Foukalová, Věra Nováková, Lucie Obrovská, Eva Petrová, Barbora Platzerová, Vojtěch Procházka, Ondřej Slačálek, Radan Šafařík, Kateřina Šimáčková, Katarína Šipulová, Pavla Špondrová, Pavel Uhl, Kateřina Uhlířová, Marína Urbániková, Zuzana Vikarská, 2020

ISBN 978-80-7598-761-7 (váz.)

ISBN 978-80-7598-762-4 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

Krátké představení jednotlivých příspěvků

Kateřina Šimáčková: Mužské právo aneb jsou právní pravidla neutrální? Úvodní text čtenářstvu představuje, jak kniha vznikala, zabývá se tématem nedostatečného zastoupení žen při rozhodování i důvody, proč je třeba dívat se na právo i genderovou perspektivou. Cílem knihy pak není jen představit situace a pravidla, v nichž právní pravidla vůči oběma pohlavím nepůsobí neutrálně, ale též ženy–autorky, které by neměly zůstat nepovšimnuty. Příspěvek též přesvědčuje ženy, proč je třeba, aby spolurozhodovaly, a uděluje jim rady, jak na to.

Teoretická východiska. Pavla Špondrová: Čí je právo? Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva. Příspěvek představuje základní teoretická východiska publikace Mužské právo. Vymezuje zaměření a předmět kritiky tří vln feminismu. Podrobněji pak rozebírá feministickou kritiku práva rozlišenou podle tří dimenzí práva – kritiku psaného práva, kritiku vzniku, interpretace a aplikace práva a kritiku práva jako nástroje prosazování spravedlnosti. Na závěr se zamýšlí nad budoucím vývojem, přičemž zdůrazňuje tezi nefunkčnosti rovnosti bez svobody a zásadní roli solidarity. Barbara Havelková: Feminismus, gender a právo. Příspěvek se zabývá pojmy feminismu a genderu v českém právním kontextu a pokouší se jak zhojit jejich neznalost či špatné pochopení, tak změnit nechuť k nim. Vychází z toho, že feministická pozice i koncept genderu jsou užitečné, či dokonce nezbytné pro hlubší poznání reality a pro komplexní a kritické pochopení fungování společnosti a práva. První část představuje feminismus jako projekt, který identifikuje a snaží se o nápravu nespravedlnosti vůči ženám. Druhá část diskutuje gender jako analytický koncept umožňující odlišit sociálně vytvořené chápání pohlaví od toho biologického, a poukazuje na jeho užitečnost na příkladech antidiskriminačního práva a reakce práva na genderově podmíněné násilí. Závěrečná část se věnuje dvěma charakteristikám autorčina feminismu – antiesencialismu a strukturalismu.

Historická perspektiva. Hana Havelková: Kořeny genderových právních nerovností v modernitě. Příspěvek vykresluje tzv. měšťanský model genderových vztahů, se zaměřením na symbolickou a institucionální rovinu, a jeho promítnutí do moderního genderového vzorce a právních systémů. Příspěvek se zakládá na tezích zpochybňujících vžité mylné představy o vývoji zakotvení (ne)rovnosti žen a mužů. Podrobně představuje dva zásadní osvícenské myšlenkové proudy, protichůdné co do chápání postavení žen. Dále analyzuje vyloučení žen z veřejnoprávních (lidských) práv i soukromoprávních práv. Na závěr shrnuje důvody vedoucí k veřejnému i soukromému podřízení žen. Andrea Baršová: Československá revoluce 1918/19: konec mužského řádu? Revoluce let 1918/19, která vedla ke vzniku Československa, byla nejen revolucí národní, ale i revolucí  sociální. K hodnotám nového řádu, k nimž se revoluce hlásila, patřila i rovnost žen a mužů. Příspěvek zkoumá bariéry, na které revoluční volání po zrovnoprávnění žen při tvorbě nového právního řádu narazilo. S mnohými se ženy potýkají i dnes. Pavel Uhl: Role žen v československém disentu a její odkaz pro polistopadový vývoj. Příspěvek obsahuje osobní reflexi toho, jakým způsobem se myšlenka genderové rovnosti (jakkoliv pojmenovaná či uchopená) promítala do ideového zázemí a faktického fungování československé opozice období let 1968 až 1989. Dívá se též na trestněprávní represi, kterou tehdejší systém usiloval o potlačení této opozice, specificky vedenou proti ženám z disentu.

Mezinárodní právo. Veronika Bílková: Mezinárodní mužské právo. Příspěvek na úvod shrnuje vybrané aspekty kritiky mezinárodního práva ve 20. století a analyzuje organizační a normativní strukturu mezinárodního práva, hledaje odpověď na otázku, zda je mezinárodní právo neutrální, anebo mužské. Dále řeší otázku, jak by měla v budoucnu vypadat organizační i normativní struktura mezinárodního práva, aby bylo skutečně „všelidské“ a neutrální, a uvádí několik již realizovaných kroků tímto směrem. Na závěr jmenuje výhody všelidského mezinárodního práva proti mužskému. Kateřina Uhlířová: Vývoj mezinárodního trestního práva v kontextu kriminalizace sexuálního násilí. Příspěvek zkoumá vývoj mezinárodního trestního práva v kontextu kriminalizace sexuálního násilí, zabývá se postavením obětí (včetně procesu jejich viktimizace) a konkretizací trestní odpovědnosti pachatelů sexuálně a genderově motivovaných zločinů, spáchaných (převážně) během mezinárodního či vnitřního ozbrojeného konfliktu. Rozebírané případy demonstrují, že na základě posunu v rozhodovací činnosti mezinárodních trestních tribunálů a soudů není již sexuální násilí vnímáno pouze jako „politováníhodné“, nýbrž je při naplnění znaků příslušné skutkové podstaty trestáno jako válečný zločin, zločin proti lidskosti či genocida. Kristýna Molková Foukalová: Ženy na cestě k míru, nejen v Kolumbii. Příspěvek mapuje zapojování žen do mírových jednání jako jedné z oblastí, která byla tradičně ovládána muži. Zdůrazňuje důvody pro takové zapojení žen, přibližuje jeho mezinárodní politické i právní základy a popisuje, jak se reálně daří naplňovat jak požadavek na fyzickou účast a vliv žen při mírových jednáních, tak požadavek na tzv. genderovou perspektivu mírových smluv. Jako pozitivní příklad nakonec rozebírá mírová jednání a mírovou smlouvu, které v roce 2016 do velké míry ukončily konflikt v Kolumbii a ve kterých byla roli žen věnována velká pozornost. Přesto dodnes, v Kolumbii ani jinde, není cesta k míru pro ženy plně otevřená a bez překážek. Věra Honusková: Zachráněny výkladem: genderová perspektiva posunu právní úpravy uprchlictví v evropském regionu. Příspěvek v první části shrnuje počty žen-uprchlic a základy evropské právní úpravy uprchlictví. V druhé části se podrobněji zabývá vývojem definice uprchlíka, úpravou v rámci Rady Evropy a Evropské unie a genderově orientovaným výkladem tohoto pojmu. Třetí část je věnována zamyšlení nad tím, zda Evropa představuje prostor, v němž jsou ženy-uprchlice chráněny. Závěr se věnuje otázce, zda je pro ženu v evropském prostoru za obdobných podmínek obdobně náročné naplnit definici uprchlíka, anebo těžší, či lehčí než pro muže. Linda Janků: Imigrační detence zranitelných osob, aneb není uprchlík jako uprchlík? Příspěvek se věnuje vymezení zranitelných osob v azylovém a cizineckém právu a mapuje problémy právní úpravy a rozhodovací praxe ve vztahu k zajišťování zranitelných cizinců. Dva základní právní problémy, a sice nezohlednění zranitelnosti osob, které zároveň nejsou žadateli o mezinárodní ochranu, a rozdílné zacházení se stejnými kategoriemi zranitelných uprchlíků, analyzuje nejen obecně, ale i z hlediska genderu. V závěru pak nabízí možná řešení hlavních problémů. Petra Kalenská: Úmluva Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí – jen další smlouva Rady Evropy? Příspěvek posuzuje tzv. Istanbulskou úmluvu z pohledu mezinárodního práva lidských práv. Pro tyto účely ji vymezuje ve třech dimenzích – jako mezinárodní lidskoprávní smlouvu, pro niž platí režim těchto smluv, jako smlouvu Rady Evropy v porovnání s dalšími smlouvami Rady Evropy a jako smlouvu o právech žen, zasazenou do kontextu vývoje mezinárodního práva v oblasti práv žen. Na závěr odhaluje důvody kritiky úmluvy, jež vyplývají z porovnání s ostatními úmluvami.

Násilí a trestání. Radan Šafařík: Znásilnění: donucení k pohlavnímu styku násilím či absence souhlasu? Příspěvek se zabývá vývojem pojetí trestného činu znásilnění a aktuální schopností českého práva zajistit v souladu s mezinárodními lidskoprávními standardy obětem znásilnění přístup ke spravedlnosti. Mapuje statistickou četnost znásilnění a jeho dopadů a rozebírá definici znásilnění. Podrobně analyzuje vývoj trestněprávní úpravy znásilnění a relevantní judikatury v České republice a otázku přiměřeného trestání znásilnění. Na závěr nabízí krátké zamyšlení nad dalším vývojem definice znásilnění v českém právu. Zuzana Fellegi: Kdo se bojí Istanbulské smlouvy. Příspěvek vykládá obsah a význam Istanbulské úmluvy. Vykresluje fakticitu i právní úpravu násilí v České republice (se zaměřením na násilí na ženách) a český diskurz ohledně Istanbulské úmluvy. Dále analyzuje kritizovaná smluvní ustanovení a příčiny jejich kritiky a vymezuje debatu o úmluvě jako střet progresivní a konzervativní ideologie. Lucie Hrdá: Rozumějí soudy obětem násilných trestných činů? Příspěvek nabízí vhled specializované advokátky do reality chování orgánu činných v trestním řízení, zejména soudů, k obětem trestných činů v průběhu trestního procesu. Autorka nabízí své poznatky z praxe, identifikuje systémové i osobnostní nedostatky ústící v sekundární viktimizaci obětí trestných činů a své závěry dokresluje třemi soudními rozhodnutími. Příspěvek uzavírá doporučením opatření, jež by mohla situaci zlepšit. Barbara Havelková a Zuzana Andreska: #metoo v České republice aneb Obrana patriarchátu proti neexistujícímu hnutí. Příspěvek představuje právní rámec ochrany před obtěžováním a identifikuje některé jeho nedostatky, přičemž zdůrazňuje, že efektivní boj je třeba vést zejména v rovině kulturní a společenské. Na základě analýzy příspěvků prezentovaných na konferenci „Právní aspekty kampaně #metoo“ identifikuje devět aspektů českého diskurzu o obtěžování, které představují překážky účinného boje. Mimo jiné poukazuje na nepochopení, že obtěžování není motivováno „přirozenými“ sexuálními pudy, nýbrž představuje strukturální problém, umožňovaný určitým kulturním prostředím. Katarína Šipulová a Monika Hanych: Ukradená intimita: sexuální obtěžování v online prostoru. Příspěvek se zabývá analýzou současného fenoménu nedovoleného šíření intimních video a fotografických záznamů v online prostoru. Nejprve se zaměřuje na otázku terminologie a poukazuje na problémy mediálně oblíbených pojmů (revenge porn), spočívajících zejména v implicitní stigmatizaci oběti. Dále vysvětluje, které druhy společenského chování spadají pod nekonsenzuálně pořízené či nekonsenzuálně šířené intimní materiály, a zabývá se tím, do jaké míry tyto druhy sexuálního obtěžování na internetu reguluje současná česká právní úprava a jakou roli v ochraně práv obětí sehrávají soudy. V závěru příspěvek polemizuje nad rolí médií a společenského diskurzu v posouvání hranic citlivosti vůči (sexuální) intimitě v online prostoru. Barbora Platzerová: Právo na nutnou obranu v situaci domácího násilí: formální rovnost u genderově podmíněného násilí v ČLR. Příspěvek pojednává o problematice nutné obrany v situaci domácího násilí v podmínkách Čínské lidové republiky. Vysvětlí, jakým způsobem současná politika komunistické strany, která zachovává koncept podřízeného postavení žen vůči mužům a potomků vůči rodičům, ovlivňuje rozhodnutí soudů a dalších správních orgánů v průběhu trestního řízení. V důsledku toho stanoví právu na nutnou obranu striktní hranice, které nepřímo utvrzují představu domácího násilí jako běžného prvku manželství a rodinného života vůbec. Irena Marková: V Rusku na doživotí – ochrana „něžného pohlaví“? Příspěvek se zamýšlí nad otázkou uplatnění konceptu zranitelnosti žen v oblasti trestání. Analyzuje rozsudek velkého senátu Evropského soudu pro lidská práva ve věci Khamtokhu a Aksenchik proti Rusku, včetně odlišných stanovisek. Dále vymezuje koncept zranitelnosti žen a jejich ochrany z pohledu ESLP, Organizace spojených národů a Evropské unie. Na závěr se zamýšlí nad příčinami, odůvodněním a důsledky uplatňování konceptu zranitelnosti žen a navrhuje alternativy odstranění znevýhodnění žen.

Rozhodování, politika, veřejný prostor. Pavla Špondrová: Říkali jí ministerský rada. Opomíjí jazyk používaný v českém právu ženy? A vadí to? Příspěvek se věnuje vlivu jazyka na fungování společnosti a jazyka v českém právu. Ukazuje, že používání generického maskulina (užívání mužského rodu k označení jak mužů, tak žen), které v právu není zdaleka tak tradiční, jak by se mohlo zdát, vede k zneviditelňování žen jak v samotném právu, tak ve společnosti obecně. Příspěvek nabízí řadu alternativ, jak ženy do právních textů, a tím i do praxe právem ovlivněné, zahrnovat. Ondřej Slačálek a Markéta Kos Mottlová: Poloviční politika. Příspěvek v první části diskutuje příčiny nízké reprezentace žen v politice, se zaměřením na instituce a politické strany a kulturní vzorce. Dále na příkladech vysvětluje koncepty skleněného stropu a skleněného útesu. V druhé části analyzuje čtyři možná řešení nízkého zastoupení žen, a sice zavedení kvót, měkká opatření na podporu zapojení žen v politických stranách, tlak na změnu kulturních stereotypů a politického vůdcovství a radikální zpochybnění politického vůdcovství v podobě anarchofeminismu. V závěru navrhuje řešení s důrazem na přeměnu kulturních zdrojů genderových nerovností v politice. Marína Urbániková: Řekni, kde ty ženy jsou: kam se ztrácejí české novinářky a proč by nás to mělo zajímat? Příspěvek zkoumá strukturu českého žurnalismu z hlediska pohlaví. Zabývá se otázkou, proč je ženský hlas v médiích důležitý. Dále analyzuje zastoupení žen v českých médiích, profil českých novinářek a studentek žurnalistiky a bariéry, jimž musí čelit, přičemž vzorce a mechanismy, na něž příspěvek upozorňuje, mají širší platnost a lze je sledovat i v jiných povoláních, třeba v advokacii nebo soudnictví. V závěru navrhuje opatření, která by mohla vést k vyrovnanějšímu zastoupení žen v médiích. Zuzana Vikarská: Výběrová řízení v univerzitním prostředí: lze zvýhodňovat méně zastoupené pohlaví? Příspěvek na úvod vymezuje rozdíl mezi formální a materiální rovností a zamýšlí se nad důvody, proč zvýhodňovat méně zastoupené pohlaví. Analyzuje relevantní českou i evropskou právní úpravu za účelem odpovědi na otázku, zda je zvýhodňování méně zastoupeného pohlaví právně dovolené a za jakých podmínek. Dále se zabývá možnými pozitivními opatřeními de lege ferenda a na závěr také hledáním řešení mimo právní normy. Šárka Homfray: Reaguje kolektivní vyjednávání na potřeby žen, nebo napomáhá udržovat stereotypy? Ačkoli kolektivní vyjednávání pojmově musí brát v úvahu potřeby všech zaměstnanců, kterých se týká, měl by i v něm být prostor pro provádění gender mainstreamingu. Je nutné se snažit o zohlednění různých potřeb různých skupin zaměstnanců a zaměstnankyň a neutužovat stereotypy ústící v trvající rozdíly v odměňování, nerovnoměrné rozdělení péče nebo komplikace v kariérním postupu. K tomu je nezbytné vzdělávání, informovanost a citlivost všech aktérů tohoto procesu. Jana Kvasnicová: Sexistické dobré mravy a reklama. Příspěvek zkoumá vliv definování zakázané reklamy jako rozporné s dobrými mravy na praxi dozorových orgánů. Na úvod vymezuje sexistickou reklamu a nástroje její regulace. Dále se zabývá výkladem pojmu dobrých mravů, diskriminace a snížení důstojnosti ve vztahu k sexistické reklamě. Na závěr uvádí příklady z rozhodovací praxe dozorových orgánů o sexistických reklamách, v nichž shledaly rozpor s dobrými mravy.

Ženy v právnických profesích. Marína Urbániková, Barbara Havelková a David Kosař: Ženské právo? (De)feminizace a genderová segregace českého soudnictví v číslech. Příspěvek nabízí sérii jedinečných časových řad, které představují vývoj zastoupení žen a mužů mezi absolventy právnických fakult a v právních profesích, zejména v soudnictví. Současně poskytuje jejich analýzu a ukazuje, že navzdory faktu, že české soudnictví je mezi povoláními s rozhodovací pravomocí výjimečné tím, že má většinu žen, je současně povoláním, kde existuje vertikální genderová segregace a kde probíhá mírný proces defeminizace. Vertikální genderová segregace se projevuje tím, že čím „výše“ se díváme, tím je v soudnictví méně žen – ať už jde o soudní hierarchii či pozice soudních funkcionářů. A v těchto pozicích jich také pozvolně ubývá – jsme tedy též svědky defeminizace na pozicích vlivu a moci. Martin Kopa: Proč by měly být na vrcholných soudech silné ženy – soudkyně? Příspěvek ukazuje na základě života Ruth Bader Ginsburg a důležitých soudních případů, na nichž se podílela, ať již jako advokátka nebo soudkyně Nejvyššího soudu USA, proč by na vrcholných soudech měly být více zastoupeny ženy a co všechno může ženská zkušenost právu a soudnictví přinést. Lucia Madleňáková: Advokátkou s dětmi, či bez dětí? Příspěvek se zabývá hledáním odpovědí na dvě základní otázky – zaprvé, jak se rozhodnutí mít děti může projevit v kariéře advokátní koncipientky s ohledem na předpisy o advokacii, a zadruhé, zda lze tuto situaci řešit úpravou rozebíraných předpisů. Na závěr nabízí možné řešení. Věra Nováková: Ženy jako podvozek státního zastupitelství. Příspěvek odhaluje diskriminaci žen v rámci kariérního růstu v soustavě státního zastupitelství na základě statistických údajů, jež autorka doplňuje vlastní dlouholetou zkušeností a rozhovory s dalšími státními zástupkyněmi. Po zhodnocení dosavadního vývoje navíc autorka navrhuje možné kroky směrem k nastolení rovnějších příležitostí v rámci státních zastupitelství.

Péče, práce, rodina a děti. Zuzana Andreska: Je péče práce? Příspěvek se zabývá vztahem mezi koncepty práce a péče pohledem feministické kritiky práva. Poukazuje na to, že nejen výkon péče ženami, ale i samo kulturně zakotvené spojení pečovatelství s femininitou brání v realizaci formálně zakotvené rovnosti žen a mužů. Příspěvek předkládá tři modely řešení nerovného postavení práce a péče: zapojování žen do trhu práce, vynahrazování ušlých příležitostí na trhu práce skrze systém sociálního zabezpečení a rovnocenné vnímání péče a práce, jako nezbytné součásti života každého člena společnosti. Lucie Obrovská: Vážné provozní důvody jako nástroj diskriminace zaměstnankyň? Český zákoník práce bývá označován za poměrně ochranářský. Ochraňuje ale skutečně reálně pečující zaměstnankyně či zaměstnance? Může česká zaměstnankyně počítat s tím, že jí v práci vyhoví s úpravou pracovní doby? Nebo by související zákonná úprava potřebovala určité změny, a pokud ano, jaké? Klára Cásková: Mohou si cizinky v České republice dovolit mít děti? Příspěvek vykresluje reálný dopad české právní úpravy zdravotního pojištění na cizinky z nečlenských států EU a jejich novorozené děti. Autorka popisuje problematičnost současného stavu, vymezuje základní pojmy problematiky a řeší esenciální otázku, kdo má nést náklady za neodkladnou péči. Zároveň navrhuje několik možných legislativních opatření vedoucích k odstranění současného stavu, který dle autorky vede k nedovolené nepřímé diskriminaci. Kristina Koldinská: Chudoba – ženská otázka for ever? Příspěvek po teoretickém úvodu do fenoménu ženské chudoby upozorňuje na problémy českého systému pomoci v hmotné nouzi ve vztahu k ženám, jež jsou chudobou ohroženy více než muži, a stávají se tak obětí nepřímé diskriminace. Dále se věnuje specifické situaci žen bez domova a na závěr navrhuje několik legislativních změn, jež by mohly chudobu žen v České republice zmírnit. Jiřina Chmelová a Hana Lupačová: Autista jde z kola ven, dočkáme se někdy změn? Příspěvek představuje autismus a řeší otázku, je-li potřebné jej léčit. Pojednává o právu autistů na zdraví a dopadu nedostatečných služeb pro rodiny s autistickými dětmi na ženy a na muže. Dále analyzuje nutnost brzké intervence a nedostatečnost služeb a podpory v České republice. Autorky navrhují opatření pro zlepšení přístupu dětí k včasné terapii, jež může pomoci zmírnit dopady zdravotního postižení, a podpoře pečujících rodičů a usnadnění jejich přístupu k zaměstnání či samostatné podnikatelské činnosti ve snaze zamezit propadu celé rodiny do chudoby z důvodu zdravotního postižení dítěte. Gaby Khazalová: Zálohované výživné: dluh vůči českým samoživitelkám.

Českým samoživitelkám se dostává hodně rad, zato žádného systémového řešení. Podle autorky je jediným způsobem, jak z matky sejmout břemeno soudního vymáhání a obavu z vyhrocení konfliktu s otcem dítěte, tzv. zálohované výživné. Příspěvek se zabývá vysvětlením důvodů neúspěchu legislativních návrhů zálohovaného výživného.

Reprodukce. Eva Petrová: Čekání romských žen na odškodnění za nucené sterilizace. Příspěvek nabízí teoretické vymezení pojmů sterilizace a nucené sterilizace a dopadů na psychické a fyzické zdraví ženy. Vykresluje historii uplatňování nucených sterilizací na českém území a shrnuje judikaturu Evropského soudu pro lidská práva vzhledem k této problematice. Podrobněji se věnuje tématu odškodnění za nucenou sterilizaci a navrhuje legislativní opatření, jež by přineslo odškodnění poškozeným ženám v České republice. Adéla Hořejší: Porodnické násilí. Jak (staří) muži rozhodují o tělech (mladých) žen. Během poskytování porodní péče je přítomno násilí v mnohem rozsáhlejším a sofistikovanějším rozměru, než si běžně dovedeme představit, a to nejen na individuální rovině, ale především systémově. Porodnické násilí představuje normu, která násilí (nejen) na ženách umožňuje ospravedlnit. Zuzana Candigliota: Jak byly vymýceny porodní báby v českých zemích. Příspěvek popisuje postup omezování činnosti porodních asistentek. Podrobněji se zabývá vývojem po roce 1989, přičemž se věnuje především harmonizaci s právem Evropské unie, konkrétním českým právním předpisům, pokusům o trestání porodních asistentek, pracovním skupinám k porodnictví a postavení porodních asistentek, jakož i roli soudů a veřejné ochránkyně práv při řešení postavení porodních asistentek. Na závěr nahlíží na problematiku perspektivou práva na zdraví. Aneta Majerčíková: Právo na kojení aneb Kojení podporujeme, ale… Příspěvek se zabývá právem na kojení jako neoddělitelným právem dítěte i matky. Shrnuje vývoj kojení z původně čistě ženské domény do sféry vlivu mužů a vliv feminismu na vývoj vnímání kojení. Analyzuje obsah práva na kojení a jeho zakotvení v mezinárodním právu, v právu Evropské unie a v českém právu a realitu jeho realizace v České republice. Na závěr upozorňuje na některé bariéry kojení, jež právo dostatečně neřeší. Martina Grochová: Jak se v Parlamentu mluví o ženách v souvislosti s asistovanou reprodukcí. Autorka v příspěvku analyzuje stenopisy ze schůzí Senátu a Poslanecké sněmovny, na nichž byly projednávány zákony týkající se podmínek přístupu k asistované reprodukci. Na konkrétních případech poukazuje na to, jak je v souvislosti s touto problematikou hovořeno o ženách, jak jsou prezentovány a jaké charakteristiky jsou jim přisuzovány. Kateřina Šimáčková: Náhradní mateřství v česku – hájemství reprodukčních klinik. Příspěvek se zabývá tím, zda je umožnění náhradního mateřství v zájmu všech aktérů tohoto uspořádání, tedy náhradní matky, takto vzniklého dítěte, objednatelských rodičů, i navazujícím tématem komodifikace (prodeje či pronájmu) součástí lidského těla. Táže se, zda je třeba změnit aktuální českou právní úpravu, nezakazující náhradní mateřství, ale neposkytující žádnou speciální regulaci, a to i s přihlédnutím k tomu, že hlavním tahounem vývoje české asistované reprodukce jsou soukromé reprodukční kliniky.

LGBT*. Petr Kalla: Dvě matky? Příspěvek je úvodem do problematiky homoparentálních rodin a shrnuje vývoj jejich možností přístupu k asistované reprodukci v Evropě a České republice. Autor se zamýšlí nad otázkou zpřístupnění asistované reprodukce lesbickým párům v České republice soudní cestou a navrhuje legislativní opatření. Dále popisuje uznání lesbického rodičovství založeného v zahraničí i na území České republiky, osvojení dítěte partnerkou matky a zápis dvou rodičů stejného pohlaví do českého rodného listu. Vojtěch Procházka: Rovný přístup k manželství. Vyplývá z českého ústavního pořádku právo stejnopohlavních párů uzavírat manželství? Příspěvek hledá odpověď na tuto otázku výlučně pohledem zákazu diskriminace na základě pohlaví a sexuální orientace a v polemice s opačnými názory vyjádřenými ve veřejné debatě dospívá k závěru, že se stejnopohlavními páry zachází české právo méně příznivě, ačkoliv jsou schopny účel manželství naplňovat ve stejné míře jako páry tvořené mužem a ženou, přičemž podle něj toto odlišné zacházení není dostatečně ospravedlněno. Šárka Dušková: Pohlaví jako věc veřejná – právo na uznání pohlavní identity translidí. Příspěvek poodhaluje problematiku právního uznání pohlavní identity pohledem na situaci trans lidí v České republice. Ukazuje, že podmínky, které musí pro uznání této identity podstoupit, vychází z pojetí pohlaví, které neodpovídá současným vědeckým poznatkům, a zejména kritizuje podmínku sterilizace jako rozpornou s mezinárodním právem. Popisuje také příklady zemí, jejichž právo myslí nejen na muže a ženy, ale bere v potaz barvitost lidských identit. Andrea Baršová: Člověk mimo ženství a mužství. (O regulačních modelech ne/uznání intersexuality.) Jak dokazují řecké mýty, lidstvo si již od starověku bylo vědomo toho, že existují lidé, jejichž pohlaví není jednoznačné. Jen málo právních řádu však doposud na tuto skutečnost reagovalo. Pokud však společnost s ohledem na nejnovější medicínské poznatky dospěje k přesvědčení, že není věcně ani morálně správné setrvávat na stanovisku, že lidé se dělí výlučně na ženy a muže, jak může reagovat na toto zjištění v právní sféře?

O autorstvu

Kateřina Šimáčková byla 15 let advokátkou, poté soudkyní Nejvyššího správního soudu a nyní je soudkyní Ústavního soudu. Působila v Legislativní radě vlády a Výboru pro výběr soudců Soudu pro veřejnou službu Evropské unie. Je členkou vědecké rady Právnické fakulty Karlovy univerzity v Praze, ad hoc soudkyní Evropského soudu pro lidská práva, náhradnicí členky Evropské komise pro demokracii prostřednictvím práva (tzv. Benátské komise) za Českou republiku a členkou zkušební komise pro justiční zkoušky. Svou publikační a pedagogickou činnost na katedře ústavního práva a politologie Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně zaměřuje na problematiku základních práv a svobod.

Barbara Havelková je docentkou (Associate Professor) na Právnické fakultě Oxfordské univerzity a Tutorial Fellow in Law na St Hilda’s College tamtéž. Je absolventkou Právnické fakulty UK v Praze (Mgr. 2004, JUDr. 2005), Europa-Institutu Sárské univerzity (LL.M. 2008) a Oxfordské univerzity (MSt 2010, DPhil 2013). Dlouhodobě se věnuje otázkám genderu a práva, feministickým právním studiím a antidiskriminačnímu právu. V češtině je mj. autorkou knihy Rovnost v odměňování žen a mužů (Auditorium, 2010), spolueditorkou a autorkou kapitol v monografii Co s prostitucí? Veřejné politiky a práva osob v prostituci (SLON, 2014) a spoluautorkou Komentáře k antidiskriminačnímu zákonu (C. H. Beck, 2010 a 2016). V angličtině publikovala v roce 2017 monografii Gender Equality in Law: Uncovering the Legacies of Czech State Socialism (Hart/Bloomsbury, 2017).

Pavla Špondrová vystudovala sociologii, politologii a právo. Pracovala na Úřadu vlády v Sekci pro lidská práva, během českého předsednictví vyjednávala za EU v Radě Evropy nebo OSN. Po rodičovské vedla na Ministerstvu práce a sociálních věcí projekt 22 procent k rovnosti, týkající se rovného odměňování. Nyní pracuje jako advokátní koncipientka v Praze. Dlouhodobě spolupracuje s neziskovým sektorem (Liga lidských práv, Fórum 50 %, Otevřená společnost), snaží se být v kontaktu s akademií (např. NKC – Gender a věda, katedra genderových studií Fakulty humanitních studií UK nebo Pedagogická fakulta UK) či se účastní jednání poradních orgánů vlády. Má ráda lidi, rodinu, smysluplné trávení volného času, propojování dospělých a dětských světů, sport, politiku, kulturu a víru, pravdu, lásku a naději… a svobodu a rovnost.

Zuzana Andreska je absolventkou oboru Genderová studia a studentkou Právnické fakulty Univerzity Karlovy. V současné době studuje na univerzitě v Utrechtu, kde se zaměřuje na problematiku mezinárodní ochrany lidských práv. Ve své publikační činnosti se zabývá feministickou kritikou práva; publikovala na téma genderových aspektů důchodového systému, práv transgender osob nebo genderově podmíněného násilí.

Andrea Baršová pracuje dlouhodobě na Úřadu vlády v Sekci lidských práv, v současné době je ředitelkou Odboru lidských práv a ochrany menšin. Vystudovala historii a právo na Masarykově univerzitě v Brně a srovnávací ústavní právo na Středoevropské univerzitě v Budapešti. Její publikační činnost se zaměřuje na otázky migrace, integrace, státního občanství a postavení menšin, včetně menšin sexuálních.

Veronika Bílková je vedoucí Centra mezinárodního práva Ústavu mezinárodních vztahů a docentkou katedry mezinárodního práva Právnické fakulty UK. Vystudovala právo, politologii a francouzštinu v Praze. Absolvovala studijní či výzkumné pobyty na University of Cambridge, Northumbria University v Newcastlu, Columbia Law School v New Yorku, Université Paris II-Panthéon Assas či na Max Planck institutu pro srovnávací veřejné a mezinárodní právo v Heidelbergu. Je členkou a místopředsedkyní Evropské komise Rady Evropy pro demokracii prostřednictvím práva (Benátská komise), generální tajemnicí Evropské společnosti pro mezinárodní právo, členkou Rady vlády pro lidská práva. Ve své publikační činnosti se věnuje zejména právu lidských práv, mezinárodnímu humanitárnímu právu, boji proti terorismu, použití síly v mezinárodních vztazích a obecným otázkám mezinárodního práva veřejného.

Zuzana Candigliota už více než 10 let působí jako právnička v Lize lidských práv, mezitím se stala advokátkou. Ve svém profesním i soukromém životě prosazuje svobodu a odpovědnost každého jednotlivce za sebe a svoji rodinu, méně státních zásahů do lidských životů a respekt k individualitě každého jednotlivce. Zaměřuje se na práva pacientů, rodiček, rodičů a dětí a obětí nezákonných zásahů státu. Je členkou Pracovní skupiny k porodnictví při Úřadu vlády. Založila a spravuje poradenskou facebookovou skupinu Práva dětí a rodičů v kontaktu se zdravotnictvím, školstvím a státem.

Klára Cásková je od roku 2010 soudkyní Okresního soudu v Blansku se specializací na civilní právo s cizím prvkem. V období let 2016–2017 soudila též věci péče o nezletilé a snažila se o přístup ovlivněný cochemskou praxí. Před svým jmenováním soudkyní působila jako justiční čekatelka, advokátní koncipientka a krátce též jako právnička-specialistka pro devizovou oblast v České národní bance. Vystudovala Právnickou fakultu Masarykovy univerzity a Fakultu sociálních studií Masarykovy univerzity (obor sociologie-žurnalistika). Absolvovala též postgraduální studium v Itálii na European College of Parma (obor evropské právo, ekonomie a politika). Je vdaná, má dvě děti.

Šárka Dušková je právničkou působící v oblasti ochrany lidských práv. Pracovala v několika českých neziskových organizacích, na Evropském soudě pro lidská práva a v současnosti působí v mezinárodní organizaci bránící práva lidí s duševním postižením. Studuje doktorský program zaměřený na lidská práva na Univerzitě v Essexu. Je členkou Výboru pro práva dítěte a Výboru pro základní práva a předcházení diskriminaci Rady vlády pro lidská práva.

Zuzana Fellegi je právničkou a lektorkou na Fakultě práva a Fakultě mezinárodních vztahů a diplomacie Angloamerické univerzity v Praze. Studovala mezinárodní právo, lidská práva a evropskou komparativní politiku na Muhlenberg College v USA, Humboldtově univerzitě v Berlíně a na Sciences Po a l’ENA v Paříži. Dříve pracovala pro Evropskou komisi v oblasti justice a vnitřních záležitostí a Úřad vlády SR, kde vedla Sekci lidských práv a menšin a Radu vlády pro národnostní menšiny a etnické skupiny, a zastupovala vládu v expertních skupinách EU, OSN, RE a OBSE. V současnosti je členkou Genderové expertní komory ČR (GEKCR), Evropské sociologické asociace (ESA) a Evropského konsorcia pro politický výzkum (ECPR). Specializuje se na lidská práva, antidiskriminační a genderové otázky a evropské právo a politiku.

Martina Grochová získala doktorát na katedře ústavního práva a politologie v Brně, kde obhájila disertační práci na téma Přístup k novým formám rodičovství jako součást práva na respektování soukromého a rodinného života. Ve své publikační a přednáškové činnosti se věnuje zejména právům dětí, přístupu k právnímu rodičovství a lidskoprávním přesahům rodinného práva. V současnosti pracuje jako právnička na Evropském soudě pro lidská práva a v minulosti působila jako asistentka na Nejvyšším soudě a na Ústavním soudě.

Monika Hanych je absolventkou mediálních studií a sociologie na Fakultě sociálních studií MU, práva na Právnické fakultě MU v Brně a mezinárodních lidských práv na Tilburg University v Nizozemsku. V současné době dokončuje doktorát, v němž se zabývá mediálním obrazem vrcholného soudnictví v České republice a jeho dopadem na legitimitu soudnictví. Pracuje v Kanceláři vládního zmocněnce pro zastupování před Evropským soudem pro lidská práva, pracovní zkušenosti má z Evropského parlamentu, Kanceláře veřejné ochránkyně práv, Tilburg Institute for Law, Technology, and Society či právního nakladatelství Wolf Legal Publishers. Ve své publikační a přednáškové činnosti se zaměřuje na média, nové technologie a lidská práva, zejm. svobodu projevu. Je vedoucí evropské lidskoprávní sekce Centra pro lidská práva a demokratizaci a členkou výboru České společnosti pro evropské a srovnávací právo.

Hana Havelková je oborově ukotvena v sociologii a politické filozofii a ovlivněna zejména kritickou teorií tzv. frankfurtské školy. Působila na Filozofickém ústavu AV ČR, po listopadu v Evropském středisku pro výchovu k lidským právům UNESCO, od roku 1994 v Institutu základů vzdělanosti UK, posléze na Fakultě humanitních studií UK, kde se stala první předsedkyní Akademického senátu. Byla také řadu let předsedkyní Českého helsinského výboru. Od roku 1991 se zabývá genderovou problematikou, zejména analýzou genderové kultury za socialismu a v transformaci a otázkami žen v politice. Publikovala řadu statí česky, německy a anglicky, jejichž výběr je obsažen v publikaci editorek V. Sokolové a L. Kobové Odvaha nesouhlasit. Feministické myšlení Hany Havelkové (2019). V letech 2009–2015 vedla výzkumný projekt, jehož výstupy jsou publikace Vyvlastněný hlas. Proměny genderové kultury české společnosti 1948–1989 (spolu s L. Oates-Indruchovou, 2015) a anglická verze Politics of Gender Culture under State Socialism (2014), která byla v roce 2015 oceněna Britskou asociací pro slavistická a východoevropská studia (BASEES) jako nejlepší odborná publikace o genderové problematice v regionu.

Šárka Homfray po absolvování Právnické fakulty Univerzity Karlovy téměř 10 let působila na Ministerstvu dopravy, převážně při tvorbě a projednávání legislativy. Od roku 2017 pracuje jako právnička Odborového svazu státních orgánů a organizací, kde se věnuje zejména právnímu poradenství v oblasti státní služby a pracovního práva, kolektivního vyjednávání a platového odměňování. Je místopředsedkyní Výboru ČMKOS pro rovné příležitosti žen a mužů a členkou Women’s Committee Evropské odborové konfederace (ETUC).

Věra Honusková pracovala po skončení Právnické fakulty Univerzity Karlovy několik let v neziskových organizacích (Organizace pro pomoc uprchlíkům, Liga lidských práv), pak také jako koncipientka. Nyní působí jako odborná asistentka katedry mezinárodního práva. Věnuje se podrobněji oblasti uprchlictví a migrace, zkoumá a také zkouší různé formy výuky. Publikuje, účastní se konferencí, je členkou evropské Odysseus Network a několika odborných společností. Spoluzakládala organizaci Fórum 50 %.

Adéla Hořejší vystudovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy, je advokátkou, profesně se zajímá především o lidská práva, zdravotnické a rodinné právo. V oblasti porodnictví zastupuje zejména ženy, které byly během raného mateřství zasaženy na svých osobnostních právech. Ve sporu se státem o domácí porody zastupovala před Evropským soudem pro lidská práva Alexandru Krejzovou a před národními soudy obhajovala trestně stíhanou porodní asistentku Ivanu Königsmarkovou. Vede semináře o právech a povinnostech během poskytování zdravotních služeb. Je členkou Pracovní skupiny k porodnictví pod Radou vlády pro rovnost žen a mužů.

Lucie Hrdá je od roku 2008 samostatnou advokátkou se specializací na trestní a rodinné právo, domácí násilí a oběti závažných trestných činů. Byla 14 let členkou Bílého kruhu bezpečí a 11 let jeho poradkyní se specializací na traumatizované oběti. Dlouhodobě se snaží v očích široké veřejnosti detabuizovat témata domácího násilí, postavení obětí trestných činů v trestním procesu, postavení zvlášť zranitelných obětí apod. Přednášela tematiku domácího násilí a obětí násilných trestných činů na Justiční akademii i v České advokátní komoře.

Jiřina Chmelová vystudovala Právnickou a Filozofickou fakultu Masarykovy univerzity. Po ukončení magisterského studia na právnické fakultě pracovala jako asistentka soudce na Nejvyšším správním soudě. V současnosti je spolupracující advokátkou v advokátní kanceláři PRK Partners s.r.o., kde se specializuje na správní právo a soudní spory.

Linda Janků působí jako právnička v Kanceláři veřejného ochránce práv, kde se věnuje oblasti azylového a cizineckého práva. Na Právnické fakultě Masarykovy univerzity vyučuje předměty zaměřené na tuto oblast. Vystudovala právo, mezinárodní vztahy a evropská studia na Masarykově univerzitě, kde následně absolvovala též doktorské studium v oboru mezinárodní právo veřejné. V minulosti dlouhodobě působila v neziskovém sektoru, v akademickém prostředí a v Centru pro lidská práva a demokratizaci. Je členkou Výboru pro práva cizinců Rady vlády České republiky pro lidská práva a Poradního orgánu statutárního města Brna pro otázky integrace cizinců. V letech 2016–2018 byla členkou expertní skupiny CAHENF – Safeguards pod Výborem pro práva dítěte Rady Evropy.

Petra Kalenská je doktorandkou na katedře mezinárodního práva veřejného Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Získala titul LL.M. na švédské Univerzitě Lund v oblasti mezinárodního práva lidských práv. Od ukončení svých magisterských studií pracuje na Úřadě vlády v Sekci lidských práv, kde se nejdříve zabývala právy dítěte a nyní se zaměřila na rovnost žen a mužů.

Petr Kalla ukončil studia v roce 2001. Od té doby působí v advokacii, od roku 2006 jako samostatný advokát. V roce 2010 se začal věnovat problematice rodičovství LGBT* v oblasti mezinárodního práva a evropského práva, postupně se pak začal věnovat dalším právním otázkám, které se dotýkají života LGBT* osob. V rámci svých pro bono aktivit spolupracuje s českými nevládními organizacemi Prague Pride z.s. a Platforma pro rovnoprávnost, uznání a diverzitu z.s. (PROUD). Je též členem European Commission on Sexual Orientation Law (ECSOL) a spolupracuje s European Region of the International Lesbian, Gay, Bisexual, Trans and Intersex Association (ILGA EUROPE). Působí též jako zástupce stálého člena Rady vlády České republiky pro lidská práva.

Gaby Khazalová je novinářka a aktivistka. Vystudovala politologii a sociologii na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. Od roku 2014 pracuje v internetovém médiu Deník Referendum. Jako reportérka se věnuje zejména sociálním tématům. Publikovala cyklus analýz o krizi bydlení, reportážní seriál o problémech českého pohraničí či svědectví z balkánské uprchlické trasy. Píše také komentáře zaměřené na ženskou otázku.

Kristina Koldinská je docentkou na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Od roku 1997 pracuje na katedře pracovního práva a práva sociálního zabezpečení, kde vyučuje oba předměty a garantuje a vyučuje kurzy zaměřené na evropské aspekty sociálního práva, a to i zahraničním studentům v kurzech LL.M. Rozsáhle publikuje v České republice a také s různými zahraničními nakladatelstvími a v domácích i zahraničních právních časopisech, pravidelně se jako jedna z hlavních přednášejících účastní domácích i zahraničních konferencí. Ve své odborné činnosti se zaměřuje především na rovnost žen a mužů, sociální právo EU, koordinaci sociálního zabezpečení, sociální pomoc. Je členkou mezinárodní sítě právních odborníků v boji proti diskriminaci a rovněž mezinárodní sítě MoveS (volný pohyb a koordinace sociálního zabezpečení v EU). V obou případech se jedná dlouhodobé projekty, řízené prestižními evropskými univerzitami a financované Evropskou komisí.

Martin Kopa působil u Evropského soudu pro lidská práva (case lawyer), Nejvyššího správního soudu (asistent soudce Filipa Dienstbiera) a Ústavního soudu (asistent soudce Ludvíka Davida). Kromě toho učil ústavní právo, základní práva a dovednostní předměty na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. V květnu 2018 však justici i akademii opustil a stal se advokátem. Ve své praxi se zaměřuje na veřejné právo. Svoji nostalgii po justici a akademii si však v rámci možností kompenzuje na facebookové stránce Iurium Daily: Ústavní právo, kde bloguje o tématech, která zbožňuje.

Markéta Kos Mottlová působí na Ústavu politologie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze jako doktorandka. Ve své publikační činnosti se zaměřuje na koncepty politické reprezentace, politickou participaci žen a genderové kvóty v politice. Pracuje jako analytička v neziskové organizaci Fórum 50 %. Je členkou Rady vlády pro rovnost žen a mužů a předsedá Výboru pro vyrovnané zastoupení žen a mužů v politice a rozhodovacích pozicích.

David Kosař je docentem na katedře ústavního práva a politologie a vedoucím Ústavu pro otázky soudnictví na Právnické fakultě Masarykovy univerzity. V letech 2007–2013 byl asistentem soudce a posléze asistentem místopředsedy Nejvyššího správního soudu a v letech 2013–2016 asistentem soudkyně Ústavního soudu. V roce 2007 získal titul LL.M. na CEU a v roce 2013 mu byl udělen J. S. D. na NYU School of Law. Jeho disertace o soudcovské samosprávě (Perils of Judicial Self-Goverment) vyšla v Cambridge University Press. Je autorem řady článků v češtině a angličtině (naposledy v European Journal of International Law, Hague Journal on the Rule of Law, American Journal of International Law, German Law Journal, International Journal of Constitutional Law a European Constitutional Law Review), spoluautorem velkého komentáře k Evropské úmluvě o lidských právech (C. H. Beck, 2012), vedoucím autorského kolektivu u komentáře k zákonu o azylu (Wolters Kluwer CZ, 2010) a Casebooku ústavního práva (Wolters Kluwer CZ, 2014). Je hlavním řešitelem ERC Starting Grant na téma vzestupu soudcovské samosprávy (JUDI-ARCH – „The Rise of Judicial Self-Government: Changing the Architecture of Separation of Powers without an Architect“, 2016–2021). Ve své výzkumné a publikační činnosti se zaměřuje na otázky soudnictví, ústavní právo a teorii, právo lidských práv a uprchlické právo.

Jana Kvasnicová vystudovala právo, genderová studia a sociální antropologii a nyní je doktorandkou na katedře ústavního práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity. Pracuje v Kanceláři veřejného ochránce práv v odboru rovného zacházení již od jeho vzniku v roce 2009. Podílela se na výuce předmětu Právní klinika diskriminace a rovné zacházení a předmětu Gender a právo. Spolu s Jiřím Šamánkem je vedoucí autorského kolektivu komentáře k antidiskriminačnímu zákonu vydanému nakladatelstvím Wolters Kluwer.

Hana Lupačová vystudovala Právnickou fakultu Masarykovy univerzity v Brně a postgraduální studium mezinárodního práva veřejného na Panevropské vysoké škole v Bratislavě. Pracovala v nevládní organizaci SOZE, jako asistentka soudkyně na Nejvyšším správním soudě a nyní působí jako právnička v Kanceláři veřejného ochránce práv. Vyučovala právní kliniku uprchlického práva, nyní vyučuje cizinecké právo v jiných předmětech. Působila u Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky v Praze a spolupracovala s Mezinárodní asociací soudců azylového práva. O azylovém a cizineckém právu publikuje v českém i anglickém jazyce.

Lucia Madleňáková se již během studia na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci věnovala otázkám náboženské svobody, jimž věnovala svou diplomovou, rigorózní i disertační práci a k nimž publikovala dvě monografie (Výhrada svědomí jako součást svobody myšlení svědomí a náboženského vyznání, Linde 2010, a Církve a náboženské společnosti, Leges 2014). Na právnické fakultě po ukončení studia zůstala a vyučuje zde správní právo a dovednostní předměty. Dvě funkční období byla předsedkyní Legislativní komise Akademického senátu Univerzity Palackého v Olomouci. Několik let také pracuje jako advokátní koncipientka v AK Slabý Mazačová v Mohelnici. Kdyby právnické povolání zaniklo, uživí se vlastníma rukama: umí vyměnit elektrickou zásuvku či vodovodní baterii, navaří, upeče, ušije, uplete, vyšije a uháčkuje.

Aneta Majerčíková pracuje v Sekci pro lidská práva a ochranu menšin na Úřadu vlády. Toho času je na rodičovské dovolené. Stála u zrodu iniciativy Šestinedělky (www.sestinedelky.cz) i SpoKojení, z. s. (www.spokojeni.org), neziskové organizace propagující informované rozhodování o výživě dětí bez komerčního vlivu, jejíž je nyní předsedkyní. Je členkou Pracovní skupiny k porodnictví pod Radou vlády pro rovnost žen a mužů.

Irena Marková po studiu práva a francouzštiny na Masarykově univerzitě v Brně absolvovala roční studium na Institutu politických studií ve Štrasburku. V letech 2001–2016 pracovala jako právnička v Kanceláři Evropského soudu pro lidská práva a v Sekretariátu Rady Evropy (oddělení pro výkon rozsudků ESLP). V letech 2016–2017 působila jako právní asistentka soudkyně Ústavního soudu České republiky. Od roku 2018 pracuje pro Řídicí výbor pro lidská práva Rady Evropy.

Kristýna Molková Foukalová je asistentkou soudkyně Ústavního soudu Kateřiny Šimáčkové. V minulosti působila v Lize lidských práv, jako asistentka soudkyně na Nejvyšším správním soudě a dočasně také jako právnička na Evropském soudě pro lidská práva ve Štrasburku. Vedle oboru práv vystudovala též mezinárodní vztahy a bezpečnostní a strategická studia. Příležitostně přednáší a publikuje o lidských právech a je spoluautorkou komentáře k zákonu o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu.

Věra Nováková od roku 2004 působila jako právní čekatelka a roku 2007 byla jmenována státní zástupkyní. Její specializací byla trestná činnost mládeže a na mládeži, domácí násilí a sexuálně motivovaná trestná činnost, sociálně-právní ochrana dětí, dozor nad místy, kde je vykonávána ústavní výchova a obecná netrestní působnost, zejména omezení svéprávnosti a detenční řízení. V letech 2007–2015 vykonávala jako dobrovolnice právní poradenství pro oběti trestných činů v liberecké pobočce Bílého kruhu bezpečí. Od roku 2016 je samostatnou advokátkou.

Lucie Obrovská nejprve působila v nevládním sektoru, kde se zabývala problematikou rovného přístupu ke vzdělání. Od roku 2010 pracuje v Kanceláři veřejného ochránce práv, kde se soustředí na oblast diskriminace a školského práva. Věnuje se školicí a pedagogické činnosti, přednáší pedagogům a studentům pedagogické fakulty. Podílí se na projektu Ministerstva práce a sociálních věcí podporujícím rovné odměňování žen a mužů. Vedle školského a antidiskriminačního práva publikuje v oblasti právní romanistiky a právních dějin.

Eva Petrová je právničkou v Kanceláři vládního zmocněnce pro zastupování České republiky před Evropským soudem pro lidská práva, kde pracuje od roku 2001. Specializuje se na rodinněprávní problematiku. Je lektorkou Justiční akademie, zejména v oblasti rodinného práva soukromého a veřejného, a členkou Sdružení opatrovnických soudců. Na Právnické fakultě Masarykovy univerzity vyučuje seminář Praxe řízení před Evropským soudem pro lidská práva.

Barbora Platzerová vystudovala právnickou a filozofickou fakultu UK, v současnosti vyučuje na Právnické fakultě Hangzhou Normal University v ČLR. Výzkum zaměřuje na rodinné právo a právní dějiny.

Vojtěch Procházka vystudoval Právnickou fakultu Masarykovy univerzity. V současnosti působí jako asistent soudkyně Ústavního soudu Kateřiny Šimáčkové. Je spoluautorem komentáře k zákonu o protiprávnosti komunistického režimu.

Ondřej Slačálek působí na Ústavu politologie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze jako odborný asistent. Odborně se věnuje zejména nacionalismu a sociálním hnutím. Publicisticky spolupracuje se Salonem Práva a A2larmem, v minulosti byl redaktorem Nového Prostoru, A2 a A-kontra. Působil také jako aktivista anarchistického, squatterského a antirasistického hnutí.

Radan Šafařík vystudoval právo a mezinárodní vztahy na Masarykově univerzitě v Brně. V současnosti vede Odbor rovnosti žen a mužů na Úřadu vlády ČR. Zastupuje Českou republiku v orgánech mezinárodních organizací a Evropské unie s působností v oblasti genderové rovnosti. Je členem Komise Rady Evropy pro rovnost žen a mužů či Správní rady Evropského institutu pro rovnost pohlaví. Profesně se zabývá především domácím a genderově podmíněným násilím, diskriminací na základě pohlaví a rovností žen a mužů z pohledu lidskoprávních závazků.

Katarína Šipulová získala doktorát na katedře evropských studií Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně a titul MSt v oboru Socio-legal research na Oxfordské univerzitě. Její hlavní oblastí zájmu je téma soudnictví v tranzicích a demokratizace států střední a východní Evropy. Působila jako vedoucí zahraničního oddělení Nejvyššího soudu a byla členkou několika výzkumných projektů věnujících se oblasti lidských práv či mezinárodnímu právu a jeho vlivům na vnitrostátní právní řád. V současnosti pracuje na Ústavu pro otázky soudnictví Právnické fakulty Masarykovy univerzity. Od roku 2009 je členkou Centra pro lidská práva a demokratizaci a od roku 2017 Výboru pro základní práva a diskriminaci Rady vlády pro lidská práva. V letech 2011–2017 se podílela na projektu Nejvyššího soudu zabývajícím se aplikací práva EU českými obecnými soudy.

Pavel Uhl studoval právo na Univerzitě Karlově v Praze a politologii na Masarykově univerzitě v Brně. Krátce pracoval jako právník v nevládní organizaci Člověk v tísni, později se stal koncipientem a posléze i advokátem, kterým je doposud. Živí se obecnou praxí a mírně se specializuje na veřejné právo; s neziskovým sektorem spolupracuje doposud. Je členem správní rady Transparency International. Pokud mu to čas a praxe dovolí, zabývá se hraničními fenomény práva a politologie a problematikou transformace politických a právních systémů. Občas působí i jako pozorovatel volebních procesů v zahraničí v řadách misí OBSE a EU. Žije v Praze.

Kateřina Uhlířová působí jako odborná asistentka na katedře mezinárodního a evropského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity. V rámci mezinárodního práva veřejného se zaměřuje zejména na mezinárodní trestní právo, diplomatické a humanitární právo a lidská práva. Pravidelně publikuje v českých a zahraničních vědeckých periodikách (např. International Journal of Refugee Law, Australian Law Journal, Proceedings of the ASIL Annual Meeting). Byla hostující přednášející na Golden Gate University School of Law, USA (2010–2013). Působila jako stážistka v Kanceláři předsedy Mezinárodního trestního tribunálu pro bývalou Jugoslávii (2008) a u Zvláštního senátu pro válečné zločiny Soudu Bosny a Hercegoviny (2007), A. C. Helton Fellow (Americká společnost pro mezinárodní právo) a jako konzultantka OBSE, Rady Evropy a NATO.

Marína Urbániková působí jako odborná asistentka na katedře mediálních studií a žurnalistiky Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně a na Ústavu pro otázky soudnictví právnické fakulty téže univerzity. K jejím výzkumným zájmům patří například profesionalizace novinářů a žurnalistika jako profese, žurnalistické vzdělávání, nezávislost médií veřejné služby, mediální pokrytí voleb, objektivita médií, důvěra v média a novináře a reprezentace zranitelných sociálních skupin v médiích, dále též důvěra veřejnosti v soudnictví a jeho percepce ze strany aktérů z oblasti práva, soudnictví a advokacie. Je také vedoucí výzkumného úseku v Kanceláři veřejného ochránce práv, kde se věnuje zejména výzkumu zaměřenému na problematiku diskriminace.

Zuzana Vikarská působí jako odborná asistentka na katedře ústavního práva a politologie Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně a zároveň jako asistentka ústavní soudkyně Kateřiny Šimáčkové, s níž spolupracuje od ledna 2017. Profesně se zajímá především o právo ústavní, zdravotnické a evropské, které v minulosti rovněž vyučovala na univerzitách v Leuvenu a v Oxfordu. Je dlouholetou členkou České společnosti pro evropské a srovnávací právo a od ledna 2019 i její předsedkyní.

Seznam použitých zkratek

ABA aplikovaná behaviorální analýza

ART asistovaná reprodukce

CEPEJ Evropská komise pro efektivitu justice (European Commission for the Efficiency of Justice)

CPT Výbor Rady Evropy pro prevenci mučení, nelidského nebo ponižujícího zacházení

ČAK Česká advokátní komora

ČGPS Česká gynekologická a porodnická společnost

ČLR Čínská lidová republika

ČMKOS Českomoravská konfederace odborových svazů

ČSPA Česká společnost porodních asistentek

ČSÚ Český statistický úřad

EIGE Evropský institut pro rovnost žen a mužů (European Institute for Gender Equality)

ESLP Evropský soud pro lidská práva

EU Evropská unie

FARC Revoluční ozbrojené síly Kolumbie (Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia)

GREVIO Expertní skupina pro boj proti násilí na ženách a domácímu násilí (Group of experts on Action against Violence against Women and Domestic Violence)

ICC Mezinárodní trestní soud

ICTR Mezinárodní trestní tribunál pro Rwandu

ICTY Mezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugoslávii

Kodex Mezinárodní kodex marketingu náhrad mateřského mléka

KVOP Kancelář veřejného ochránce práv

LGBT* „L“ zastupuje ve zkratce lesby, „G“ gaye, „B“ bisexuály, „T“ transgender osoby a „*“ další identity (například queer osoby a intersexuály)

NSS Nejvyšší správní soud

OSN Organizace spojených národů

OSPOD orgán sociálně-právní ochrany dětí

PAS porucha autistického spektra

SCSL Zvláštní soud pro Sierru Leone

SDEU Soudní dvůr EU

SGBC sexuálně a genderově motivované zločiny (sexual and gender based crimes)

SÚIP Státní úřad inspekce práce

UNHCR Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky

ÚS Ústavní soud

VONS Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných

VPD vážné provozní důvody

Výbor CEDAW Výbor OSN pro odstranění všech forem diskriminace žen

VZP Všeobecná zdravotní pojišťovna

Právní předpisy 1

Vnitrostátní předpisy

ABGB zákon č. 946/1811 Sb. zák. soud., obecný zákoník občanský

antidiskriminační zákon zákon č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

katalog prací nařízení vlády č. 222/2010 Sb., o katalogu prací ve veřejných službách a správě

Listina základních práv a svobod usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

občanský zákoník zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

opatření Ministerstva zdravotnictví opatření Ministerstva zdravotnictví ČSR ze dne 11. 12. 1982, č. j. OP-066.8-18.11.1982, o podmínkách pro umělé oplodnění, uveřejněné ve Věstníku Ministerstva zdravotnictví ČSR pod č. 18/1982 a oznámené (registrované) v částce 6/1983 Sbírky zákonů

služební zákon zákon č. 234/2014 Sb., zákon o státní službě

soudní řád správní zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

trestní řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

trestní zákoník zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zákon o advokacii zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon o azylu zákon č. 325/1999 Sb., o azylu

zákon o důchodovém pojištění zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění

zákon o kolektivním vyjednávání zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání

zákon o matrikách zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů

zákon o mezinárodním právu soukromém zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zákon o obětech trestných činů zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů a o změně některých zákonů (zákon o obětech trestných činů)

zákon o ochraně spotřebitele zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zákon o organisaci soudní z roku 1896 zákon č. 217/1896 ř. z., jímž se vydávají předpisy o obsazování, vnitřním zařízení a jednacím řádě soudů

zákon o péči o zdraví lidu zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu

zákon o pobytu cizinců zákon č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů

zákon o pomoci v hmotné nouzi zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi

zákon o registrovaném partnerství zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů

zákon o regulaci reklamy zákon č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, ve znění pozdějších předpisů

zákon o rodině zákon č. 94/1963 Sb., zákon o rodině

zákon o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zákon o sociálně-právní ochraně dětí zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zákon o soudech a soudcích zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon o specifických zdravotních službách zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních služách

zákon o státní sociální podpoře zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře

zákon o státním zastupitelství zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zákon o veřejném zdravotním pojištění zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů

zákon o zdravotních službách zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zákoník práce zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

Unijní legislativa

Dublin III nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. L 180, 29. 6. 2013, s. 31–59)

kvalifikační směrnice směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. L 337, 20. 12. 2011, s. 9–26)

Listina základních práv EU – Listina základních práv Evropské unie (Úř. věst. C 326, 26. 10. 2012, s. 391–407)

přijímací směrnice směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. L 180, 29. 6. 2013, s. 96–116)

SES Smlouva o Evropských společenstvích

SFEU konsolidované znění Smlouvy o fungování Evropské unie (Úř. věst. C 326, 26. 10. 2012, s. 47–390)

Mezinárodní úmluvy

Evropská sociální charta Evropská sociální charta, přijata dne 18. 10. 1961, vyhlášena pod č. 14/2000 Sb. m. s.

Evropská úmluva proti mučení Úmluva o zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání, přijata dne 26. 11. 1987, vyhlášena pod č. 9/1996 Sb.

Istanbulská úmluva Úmluva Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí, přijata dne 11. 5. 2011, vstup v platnost dne 1. 8. 2014 (CETS No. 210)

Lanzarotská úmluva Úmluva Rady Evropy o ochraně dětí proti sexuálnímu vykořisťování a pohlavnímu zneužívání, přijata dne 25. 10. 2007, vyhlášena pod č. 59/2016 Sb. m. s.

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech Mezinárodní pakt o občanských a politických právech, přijat dne 19. 12. 1966, vyhlášen pod č. 120/1976 Sb.

Úmluva CEDAW Úmluva o odstranění všech forem diskriminace žen, přijata dne 18. 12. 1979, vyhlášena pod č. 62/1987 Sb.

Úmluva o ochraně lidských práv Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, přijata dne 4. 11. 1950, ve znění pozdějších protokolů, vyhlášena pod č. 209/1992 Sb.

Úmluva o právech dítěte Úmluva o právech dítěte, přijata dne 20. 11. 1989, vyhlášena pod č. 104/1991 Sb.

Úmluva o právech osob s postižením Úmluva o právech osob se zdravotním postižením, přijata dne 13. 12. 2006, vyhlášena pod č. 10/2010 Sb. m. s.

Úmluva o uprchlících Úmluva o právním postavení uprchlíků, přijata dne 28. 7. 1951, ve znění Protokolu týkajícího se právního postavení uprchlíků, přijatého dne 31. 1. 1967, vyhlášeno pod č. 208/1993 Sb.

Úmluva Rady Evropy o lidských právech a biomedicíně Úmluva na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny: Úmluva o lidských právech a biomedicíně, přijata dne 4. 4. 1997, vyhlášena pod č. 96/2001 Sb. m. s.

Úmluva z Belém do Pará Meziamerická úmluva Organizace amerických států o prevenci, trestání a odstranění násilí na ženách

Vídeňská úmluva o smluvním právu Vídeňská úmluva o smluvním právu, přijata dne 23. 5. 1969, vyhlášena pod č. 15/1988 Sb.

1  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny citované předpisy ve znění pozdějších předpisů.

Poděkování

V prvé řadě bychom rády poděkovaly všem autorkám a autorům, kteří se s námi do tohoto díla pustili a nakonec práci dotáhli do konce. Nechceme přitom opomenout ani naše další spojenkyně účastnící se s námi setkávání nad problémy ženského zastoupení v rozhodujících pozicích českého právnického prostředí, které s námi vedly o našich tématech debaty a podporovaly nás, a do této knihy z různých důvodů nemohly či nechtěly přispět.

Poděkování patří i nakladatelství Wolters Kluwer, které nám naši knihu vydalo, a zejména pak Ivě Rolečkové a Anně Vodičkové z tohoto nakladatelství, které nám věřily a byly nám nakloněny. Dík patří i Terezii Bokové, bez níž by kniha měla mnohem více jazykových chyb, stylistických neobratností, nepřesných citací a nejednotných zkratek, a Blance Čechové, která některým příspěvkům pomohla k vyšší literární kvalitě.

Editorky nemohou zapomenout ani na ty, kdo tvoří jejich rodinné zázemí. Jsme zejména vděčné svým matkám Marianně, Haně a Bohdaně za to, že máme všímavost a sílu pro prosazování témat ochrany slabších, a za jejich celoživotní pomoc, motivaci i inspiraci. A děkujeme též za podporu a pochopení nejen při práci na knize našim nejbližším – Jiřímu, Šimůnkovi a Pavlovi, Tomášovi, Bohdance a Alánkovi.

Kateřina Šimáčková, Barbara Havelková, Pavla Špondrová

Mužské právo aneb Jsou právní pravidla neutrální?

Kateřina Šimáčková

Milé čtenářstvo,

už mé oslovení je díky práci na naší knize tak trochu jiné. Před patnácti lety bych Vás oslovila jako milé čtenáře, protože generické maskulinum (užívání podstatných jmen rodu mužského pro souhrnné označení mužů i žen) je prostě mluvnicky správně a o jazyce jako nástroji moci, potvrzujícím tradiční mocenské vztahy, jsem dříve přemýšlela mnohem méně než teď.

Ještě předloni bych Vás oslovila jako milé čtenářky a čtenáře. Vnímala bych to jako inkluzivnější oslovení, které ukazuje, že jsou při čtení našeho textu vítáni muži i ženy. Obdobně postupuji i při komunikaci se studenstvem, které vyučuji. Generické maskulinum ovšem dále standardně používám ve svých přednáškách, rozsudcích či textech, většinou z důvodu praktičnosti a snahy nevést boj na více frontách. V oslovení či označení významných funkcí se ale snažím dávat si pozor na uvedení i ženského rodu.

Když ale sem tam v oslovení či označení povolání použijeme oba rody, získává to na významu, už to není neutrální generické maskulinum, ale zdůraznění dvou rodů, což může náhle vést k silnějšímu binárnímu pojetí – lidé jsou jen muži, nebo ženy.

Po seznámení se s osudy trans osob a s fenoménem intersexuality mám pocit, že takové oslovení může vlastně někomu i ublížit. Když se v londýnském metru rozhodli opustit ono tradiční oslovení cestujících „ladies and gentlemen“, nebylo to proto, že by chtěli zavádět nějaké hlouposti, jen přemýšlejí podobně jako já a raději budou oslovovat všechny („everyone“), aby působili vstřícněji i vůči osobám, které to mají tak těžké, že se neumějí identifikovat ani jako žena, ani jako muž. Nadto v češtině můžeme využít ohromné výhody v podobě tradičního a košatého výraziva, které nám může být v těchto situacích nápomocno. K tomu se více dozvíte v textu Pavly Špondrové Říkali jí ministerský rada. Opomíjí jazyk používaný v českém právu ženy? A vadí to?

Takže i aktuální oslovení „čtenářstvo“, které ponechává gender úplně mimo pozornost a je inkluzivní, ať už se čtoucí osoba cítí být kýmkoli, souvisí s tématy, kvůli nimž jsme se rozhodly tuto knihu vytvořit a která se blíže odráží v textech, které jsme nakonec sepsali. V předchozí větě použité různé i/y ve shodě podmětu s přísudkem není chybou, ilustruje to, že jsme sice tři editorky, ale moc nás těší, že s námi naši snahu nabídnout českému čtenářstvu nový pohled na právo sdílí nejen řada žen, ale i někteří autoři-muži.

Hodně jsme přemýšlely o tom, jak se bude naše kniha jmenovat. Dost dlouho jsme uvažovaly o názvu „Ženy v právu“, evokujícím dvojí cíl knihy, tedy poukázat na genderové nespravedlnosti v právní regulaci a představit talentované právničky. Pak jsme jej ale opustily, protože byl vylučující ve vztahu k mužským autorům i ostatním obětem mužského práva, jimiž mohou být i muži či osoby, které se necítí být ani muži, ani ženami. „Právo bezmocných“ nám zase přišlo příliš obecné, i když vystihující tematiku, která nás zajímá. O předmětu našeho bádání a přemýšlení jsem začala sama mluvit jako o mužském právu a možná mne v tom inspirovaly předchozí úspěšné aktivity a knihy Jiné právo či Komunistické právo; někdy i většinově mužské projekty mohou být posléze ženám dobrou inspirací. Naše kniha tedy nese název Mužské právo. Jsou právní pravidla neutrální? s otazníkem nakonec a v jejím obsahu najdete další otazníky v názvech jednotlivých textů. Je to asi proto, že nechceme své vidění světa absolutizovat, ale že chceme vyvolat debatu a že jsme otevřeni dalšímu vývoji svých názorů.

1
O mé cestě k Mužskému právu

Při představování naší knihy by podle mého bylo dobré začít tím, jak jsem se k výsledku, který Vám předkládáme, vlastně dobrala já osobně.

Nikdy jsem neměla vzdělání v oblasti genderu či genderové teorie práva, nicméně docela brzy jsem začala číst feministickou literaturu. Prvními feministickými spisovatelkami, s nimiž jsem se seznámila, asi byly Božena Němcová nebo Astrid Lindgren. Bylo mi už v dětství jasné, že babička je určitě nejdůležitější ze všech členů rodiny. A moc mne potěšila existence Pipi Dlouhé punčochy, osobně jsem se rozhodně raději identifikovala s ní než se Šípkovou Růženkou. V maminčině knihovně jsem poměrně záhy našla Druhé pohlaví od Simone de Beauvoir a v době rané dospělosti a úvah o tom, kým jsem a co je můj úkol v životě, mi určitě hodně pomohl slovenský časopis Aspekt (nikdy nezapomenu na satirický text Rady pro mladé kolegyně, ako urobiť kariéru na univerzitě, který je pro poměry v české právnické akademii stále aktuální) nebo kniha Mýtus krásy.1 Četba feministické literatury může být užitečná, a proto je součástí naší knihy i seznam literatury, z níž jsme vycházeli, který je možno vnímat i jako jakési doporučené pokračování četby této knihy.

Na druhou stranu jsem však sama na svém osudu neidentifikovala nevýhody způsobené systémovou diskriminaci svého pohlaví, naopak někdy se mi i vyplatila ženská podreprezentace. V některých okamžicích bylo pro mou kariéru výhodné, že mne používali jako tzv. alibi ženu. Tak se označuje přibrání jedné dvou žen do ryze mužského kolektivu, aby tím muži demonstrovali, že je vlastně vše v pořádku, a že když se žena snaží, může se propracovat i na vrcholný soud, do panelu na konferenci nebo napsat kapitolu do jejich knihy.

K tématu mužského práva mne tedy nepřivedla ani osobní zkušenost, ani studia genderu, ale moje základní právnická odbornost. Celý život jsem se totiž věnovala lidským právům a hledání spravedlnosti v jednotlivých právních případech, a tím potažmo i v různých životních situacích. Jsem tedy docela dobře cvičená v odhalování nespravedlností. A právě v posledních letech v naší zemi, při působení v české justici, jsem odhalila velkou nespravedlnost, která se děje ženám, spočívající v jejich absenci či neviditelnosti a v tom, jak velké překážky musejí často překonávat. Nejsou dostatečně zastoupeny v rozhodujících pozicích, na ně a jejich problémy se dostatečně nemyslí při tvorbě a interpretaci právních pravidel. S tím jsem se potýkala například v rámci tématu sociální spravedlnosti a sociálních práv – mám pocit, že právě ženy ve svých životech mnohem více narážejí na nedostatky státu v této oblasti a potýkají se s nimi v pečovatelských profesích či rodinných rolích. A proto by jejich větší zastoupení v rozhodovacích procesech přineslo větší důraz např. na sociální otázky a jejich řešení.

2
Nedostatečné zastoupení žen při rozhodování aneb Proč ty šikovné holky někde mezi třicítkou a čtyřicítkou zmizí

Aktuální nízké zastoupení žen ve vlivných pozicích je velkou chybou i proto, že vlastně nevyužíváme celý potenciál, který jako společnost máme. Osobně si popsaný problém uvědomuji každý den v práci, protože jsem v současnosti jedna ze dvou žen-soudkyň v patnáctičlenném Ústavním soudě. Byť máme celkově v české justici 61 % žen-soudkyň, vrcholné soudy vykazují jasnou podreprezentaci žen. Na Nejvyšším soudě měly ženy v posledních dvaceti letech maximálně čtvrtinový podíl, složení Nejvyššího správního soudu bylo naopak při jeho vzniku genderově vyrovnané (sedm ku osmi ve prospěch žen). V posledních letech však na obou těchto vrcholných soudech ženské zastoupení klesá. Ke konci roku 2018 tak na Nejvyšším soudě působilo jen necelých 18 % žen a na Nejvyšším správním soudě 34 % žen (z původních 54 %). Mezi soudními funkcionáři na rozhodujících pozicích je plně mužský monolit (předsedy všech vrchních i krajských soudů, Nejvyššího soudu, Nejvyššího správního soudu i Ústavního soudu jsou výlučně muži). Všem profesním právnickým komorám (advokátní, notářské i exekutorské) předsedají též muži. Mnohem více čísel a úvah nad jejich příčinami a důsledky najdete dále v naší knize v textu Ženské právo? (De)feminizace a genderová segregace českého soudnictví v číslech od Maríny Urbánikové, Davida Kosaře a Barbary Havelkové. Složité to mají i představitelky jiných právnických profesí, jak se dočtete v příspěvcích Lucie Madleňákové o advokátních koncipientkách a Věry Novákové o ženách ve státním zastupitelství.

Při úvahách o nízkém počtu žen ve vysokých justičních funkcích a o tom, jak zastavit neblahý trend poklesu jejich zastoupení, jsem dospěla k otázce, zda české prostředí nabízí dostatek žen připravených pro ty osvícené, kteří vědí, že stejnorodé týmy fungují špatně a že ženský živel při vrcholném soudním rozhodování či v rozhodování obecně může být přínosný. Došlo mi, že je klíčovou otázkou, zda na vysoké justiční funkce máme oproti mužským adeptům adekvátně silné návrhy protikandidátek. A uvědomila jsem si, že možná nemáme. Že řada skvělých žen přestává být „někde“ mezi svou třicítkou a čtyřicítkou ve veřejném prostoru viditelná. Rozhodla jsem se tematizovat své roztrpčení z toho, že se situace nezlepšuje, neboť v právnických profesích žen v rozhodujících pozicích spíše ubývá, a tuto otázku šířeji diskutovat. Brzy jsem zjistila, že v českém veřejném prostoru je genderová debata komplikovaná; rovné zastoupení žen je vnímáno jako negace spravedlivého obsazování funkcí. Ani ženy si nepřipouštějí diskriminaci, ačkoli při skoro každém výběrovém řízení na odpovědnou pozici bývá přímo či nepřímo zvažováno, zda bezdětná mladá žena brzo neotěhotní nebo zda žena s dětmi nebude pořád chybět kvůli jejich nemocem. A žena v mém věku zase brzo půjde do penze, stará se o nemohoucí rodiče či vnoučata a v mládí nestihla nasbírat dostatek kýžených zkušeností a potřebných konexí. Už jsem se skoro proslavila úvahou, že sice máme srovnatelné počty vynikajících absolventů a absolventek právnických fakult, ale že ty šikovné dívky a ženy nějak mezi třicítkou a čtyřicítkou zmizí.

Přitom české mladé právničky mají řadu vynikajících vzorů v minulosti, například Miladu Horákovou nebo Andělu Kozákovou-Jírovou, která byla první evropskou notářkou. V období první republiky totiž byla naše země na špici Evropy v prosazování ženských práv a respektu k jejich politické a profesní aktivitě. Když potřebovala právní zastoupení maminka Jana Palacha nebo Milan Kundera, obrátili se na advokátku Dagmar Burešovou. České ženy v právnické profesi byly aktivní a jejich hlas měl sílu. Při aktivitách Charty 77 měly ženy mezi mluvčími třetinové zastoupení a myslím, že je namístě připomenout i jejich jména: Marta Kubišová, Zdena Tominová, Marie Hromádková, Anna Marvanová, Marie Rút Křížková, Jana Sternová, Eva Kantůrková, Petruška Šustrová, Anna Šabatová, Libuše Šilhánová, Dana Němcová. Některé z nich byly i členkami Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných spolu s Ottou Bednářovou, Jarmilou Bělíkovou, Elżbietou Ledererovou, Gertrudou Sekaninovou-Čakrtovou, Zinou Freundovou a Lenkou Marečkovou.

I dnes lze najít inspirativní právničky, které nejen zastávají důležité funkce, ale jejichž vliv respektuje i celá právnická komunita. Nikdo neudělal před veřejností takový kus práce pro zvýšení důvěry ke státnímu zastupitelství jako Lenka Bradáčová, nyní vrchní státní zástupkyně; všemi akceptovaným hlasem české justice je Daniela Zemanová, předsedkyně Soudcovské unie; nejvyšší autoritou v ochraně lidských práv je Eliška Wagnerová, bývalá předsedkyně Nejvyššího soudu, místopředsedkyně Ústavního soudu a senátorka. Proč se tedy tak málo mladých žen-právniček řídí jejich vzorem a neprosazují se? Mohou na to mít vliv jejich šéfové, kolegové, manželé či partneři, ale je třeba změnit i přístup samotných žen. Často, byť by byly třeba nejlepšími kandidátkami, rezignují na kariérní postup, upřednostní zájmy partnera či rodiny, neřeknou v klíčovém momentu dostatečně přesvědčivě, že o tu pozici stojí. Ženy jsou mnohem méně než muži vedeny k sebeprosazování se a k neústupnosti, mívají i tendenci se podhodnocovat. K ženské podreprezentaci určitě výrazně přispívá také nastavení společnosti – tradiční očekávání, nedostatek flexibilních služeb a vstřícnosti zaměstnavatelů, právní i společenská pravidla. Obdobným problémům jako právničky čelí i ženy v dalších profesích, třeba novinářky, jak ukazuje text Maríny Urbánikové, nebo političky, jak si můžete přečíst v Poloviční politice od Markéty Kos Mottlové a Ondřeje Slačálka.

3
„Holčičí projekt“

Právě ony chybějící kandidátky v nominačních procesech mne vedly k tomu, že jsem začala cíleně debatovat s právničkami ve věku mezi třicítkou a čtyřicítkou a zamýšlet se nad tím, proč se ženám obecně nedostává v našem právnickém světě dostatečného zastoupení a často pak ani v právu spravedlivého zastání. A po nějaké době jsem, s vědomím toho, že možná existuje zvláštní peklo pro ženy, které nepomáhají dalším ženám (jak říká Madeleine Albrightová), vytvořila neformální skupinu těchto žen a pozvala je na první setkání. I když mi od samého počátku mých úvah o tomto tématu byl svými inspirativními názory i radou velmi nápomocen David Kosař, asi i díky svým americkým zkušenostem nebo osobnímu nastavení opravdu hlubokého respektu k lidské rovnosti, rozhodla jsem se pozvat k setkávání jen ženy. Pěkně to vysvětluje Richard Rorty při doporučení feministického separatismu. Představitelé podreprezentované skupiny, která hledá sebeuvědomění, by na něm měli pracovat nejprve jen sami: „Pokud chcete vytvořit příběh o tom, čím jste, zformulovat morální identitu, která snižuje význam vašich vztahů k jedné skupině lidí a zvyšuje význam vašich vztahů k jiné skupině, fyzická absence první skupiny lidí může být právě to, co potřebujete.“ Takový separatismus může zjednodušit charakteristiku sebe samých tak, aby její příslušníci „nabrali morální sílu potřebnou na přeměnu světa“.2

Prvním diskusním okruhem, který mne pro společná setkání napadl a který velká většina z oslovených žen tematizovala, bylo slaďování rodinného a pracovního života, a to nejen ve vztahu k nedostatku podpory ze strany společnosti, ale též s ohledem na stále ještě poměrně hodně tradiční rozdělení rolí v rodině. Nejprve jsem přemýšlela, koho mezi ženy pozvat a čí vystoupení by je mohlo zajímat. Začaly jsme setkáním s rodinnou terapeutkou Taťjanou Horkou a s Annou Šabatovou, kterou jsem vybrala jako vlivnou a silnou právničku, českou ombudsmanku, současně i jako ženu prezentující roli matky – zakladatelky velké rodiny. Své snahy v tomto směru jsem začala nazývat jako „holčičí projekt“, navzdory tomu, že jsem se s tímto označením poprvé setkala v pejorativním významu, když jedna ze slavných architektek vysvětlovala, proč nespolupracuje s ostatními ženami. Mně naopak přišlo důležité, abychom si byly vědomy toho, že setkávání žen a řešení i „holčičích“ problémů není o nic méně důležité než řešení otázek, které preferují muži. Od samého počátku tohoto projektu jsem se radila s Pavlou Špondrovou, jednou z editorek této knihy. Vzpomínám na jednu z prvních schůzek s kočárkem v cukrárně, kde mluvila o snu podílet se na vytvoření české verze Feminist Judgements, tedy knihy, která nabídne alternativní feministickou verzi některých rozsudků českých soudů a ukáže, jak by mohly soudy v případech, kde hraje gender roli, rozhodovat, pokud by se dokázaly oprostit od genderových předsudků a stereotypů. Právě Pavla Špondrová mi otevřela oči i tím, že se mne zeptala, proč uvažuji o tom, že bych na setkání zvala nějaké další inspirativní hostky, když samy zúčastněné ženy dělají tak zajímavé věci, s nimiž by nás mohly seznámit.

A přesně tak funguje náš „holčičí projekt“ – jde o kolektivní přemýšlení a debatování, z nějž vznikají další náměty – není nikdo, kdo by debatu řídil, ani nikdo, kdo by se jen vezl. Společně debatujeme o tématech, jimž se jednotlivé ženy věnují, a ty od ostatních dostávají zpětné vazby či rady, které je posouvají dál. Nesetkáváme se moc často, s ohledem na všechny starosti, které máme, nám to vyjde tak dvakrát za rok; a předmětem našich diskusí jsou témata, která obvykle v typicky mužském vnímání práva nejsou dostatečně atraktivní, jako je třeba problematika péče a rodiny, solidarita, ochrana přírody či uprchlíků.

Jak už jsem výše předeslala, vedle toho, jak do řízení společnosti – v našem případě zejména na ta místa, kde se rozhoduje o dalším vývoji justice a právnické akademie – dostat schopné ženy, mne začala trápit i otázka, zda skutečně ženy soutěží podle stejných pravidel jako muži. A proto je třeba se zamýšlet i nad tím, zda a jak proměnit právní pravidla a jejich interpretaci. Tehdy jsem se rozhodla obrátit se na ženu, která mi přijde nejvíce obeznámená s tímto typem uvažování, a to další z editorek, Barbaru Havelkovou, českou ikonu genderové teorie práva, která to dotáhla až na Associate Professor v Oxfordu a do poradního týmu sociálnědemokratického premiéra.

4
Jsou právní pravidla neutrální?

Žijeme ve společnosti, kde byla pravidla nastavena v minulosti tak, aby (třeba v pracovním prostředí) vyhovovala mužům; a to jen těm, kteří jednají podle tradiční představy muže. Takto nastavený systém je pak stejně otevřený pro muže i ženy. Pokud se ženy tomuto nastavení přizpůsobí, mají vesměs téměř stejné možnosti jako muži. Aktuální situaci pak většina společnosti vnímá tak, že současný stav je přirozený, daný, a tím pádem správný a nelze jej měnit či zpochybňovat. Přitom byl vytvořen tak, že muži měli – ještě na začátku 20. století – stoprocentní moc a vliv na tvorbu pravidel a jejich interpretaci; jen oni mohli volit a být voleni, studovat na vysoké škole či vykonávat společensky významná a prestižní povolání. Námi užívané právo má původ v historické tradici z doby, kdy společnost akceptovala slabší postavení žen oproti mužům, tedy z doby patriarchátu. Dnes toto právo může spoluvytvářet nepříjemný krunýř pro svobodný život mnoha žen i mužů. Nicméně tato patriarchální a androcentrická pravidla, vytvořená společností, ve které po staletí vládli muži, jsou zpravidla vnímána jako objektivní a neutrální. Feministé a feministky, kteří je chtějí měnit, jsou vnímáni jako aktivisté bořící tuto neutralitu ve prospěch žen či v neprospěch iluzorní svobody, která je však jen schématem bez přihlédnutí k individuálním okolnostem a potřebám a která je svobodou jen pro někoho. I v lidskoprávní doktríně je proti sobě někdy stavěna svoboda a rovnost. Jako by platilo – čím více rovnosti, tím méně svobody. Pro ty privilegované se to tak skutečně může jevit, ale pro ty vyloučené či vylučované je právě jejich právo na rovné zacházení cestou k jejich svobodě. Proto s otvíráním větších možností ženám souzní i příslušníci znevýhodněných menšin (např. sexuálních menšin) a současně slýcháme nářky nad omezováním práv „bílého heterosexuálního muže“.

Proti těmto změnám je často argumentováno přirozeností, jejíž obsah však může určovat předsudek či strach, nebo starou tradicí. Otázkou, zda se skutečně jedná o tu nejstarší tradici, či zda náhodou aktuálně přijímané genderové nerovnosti do právní regulace nepřinesla až modernita, se ve svém textu dále zabývá Hana Havelková. Na ztrátu původních tradičních sfér ženského vlivu poukazují i Zuzana Candigliota, Adéla Hořejší a Aneta Majerčíková ve vztahu k otázkám porodnictví, péče o narozené děti a vůbec lidské reprodukce.

5
Proč se potřebujeme dívat na právo i genderovou perspektivou

Odmítáme-li vnímat genderový rozměr práva, tak nám v důsledku toho chybí důležitý analytický aparát ke komplexnímu pochopení některých problémů, jako je například otázka domácího násilí, feminizace chudoby nebo nespravedlivého odměňování za práci a péči. Naše společnost se dosud nedokázala nijak slušně vyrovnat se ženskými oběťmi, kterým ještě nedávno ublížila způsobem odpovídajícím rasové eugenice, jak popisuje Eva Petrová ve svém textu Čekání romských žen na odškodnění za nucené sterilizace. Ženy tvoří dominantní část populace ohrožené chudobou, zejména matky samoživitelky a důchodkyně, systém sociálních dávek však tento aspekt dostatečně nezohledňuje. V České republice jsou ženy primárním terčem určitého typu násilí, zejména sexuálního či domácího násilí, mají v průměru o 22 % nižší mzdu než muži, přestože jsou už několik desetiletí úrovní vzdělání s muži srovnatelné. Muži zase mají po rozvodu či rozchodu se ženou problém domoci se ekvivalentních forem péče o děti.

V debatě o dosavadní nerovnosti mezi pohlavími se lze setkat s trojím popíráním. Za prvé se popírá samotná existence nerovnosti mezi pohlavími. Lidé odmítají uvěřit, že je opravdu rozdíl 22 % v odměňování, a říkají, že to je špatně spočítané. Za druhé, když už se připustí existence nerovnosti, Češi ji nevnímají jako něco problematického a nespravedlivého, ale buď jako něco přirozeného, nebo jako důsledek svobodné volby žen, které musejí nést negativní důsledky své svobodné volby. A třetí popírání spočívá v tom, že případný problém genderové nerovnosti se nemá řešit v oblasti změny pravidel či státní politiky, ale aktivitou a změnou životních priorit těch žen, které na nerovnost poukazují.3

I některé otázky, které jako by se genderu vůbec nedotýkaly, se však bez genderového pohledu nevyřeší. Například stávající koncept nutné obrany, vylučující trestnost bránící se osoby, je vystavěn na představě relativně krátké bitky mezi zhruba stejně silnými oponenty, a proto požaduje adekvátní prostředky obrany odvracející aktuální útok. Nezohledňuje však situace, kdy po mnohaletém týrání oběť (v převážné většině případů žena) sáhne po zbrani (třeba kuchyňském noži) a zabije agresora (v převážné většině případů muže). Obrana je v těchto případech považovaná za nepřiměřenou, nesplňuje tudíž podmínky nutné obrany vylučující trestnost, a bránící se zoufalá žena je tak odsouzena za vraždu. Právo dostatečně nezohlední fakt, že domácí násilí představuje specifický kontext, kde násilí není excesem, ale pravidlem; kde strach o život není vygenerován tím, po jaké zbrani agresor v tom konkrétním okamžiku sáhne, ale je permanentním psychickým stavem… Postih násilníka za domácí násilí pak bývá rozdroben mezi jednotlivé útoky. Násilník je třeba někdy přestupkově potrestán za jednu facku či velkou scénu. Příslušné orgány si však zpravidla nedají práci s tím, aby se zabývaly dynamikou chování násilníka v delším časovém úseku a zhodnocením celkového tlaku na týranou oběť, nikoli jen dílčími útoky. Násilím se zabývá nejrozsáhlejší část naší knihy, přečtete si v ní například o tom, proč jsou za znásilnění stanoveny tak nízké tresty (Radan Šafařík), proč u nás tolik vadí Istanbulská úmluva (Zuzana Fellegi) a kampaň #metoo (Barbara Havelková a Zuzana Andreska), zda rozumějí české soudy obětem násilných trestných činů (Lucie Hrdá) nebo jak vypadá sexuální obtěžování v online prostoru (Katarína Šipulová a Monika Hanych).

Stejně palčivým je i téma péče a práce. Zásadní pohled na tuto otázku přináší text Zuzany Andresky Je péče práce?. Protože v České republice v současnosti ženy vydělávají o pětinu méně než muži, je pro rodinu začasté racionální volba, aby muž dále pracoval a žena zůstala na rodičovské dovolené. I kdyby si otec přál s dítětem strávit více času a prožít více společných chvil a žena nechtěla opouštět svou práci, tak jsou okolnosti proti němu. Doma na rodičovské je jeho žena a od chlapa se čeká, že uživí rodinu, ne že se bude z práce vracet brzy domů a trávit s dítětem tolik času, kolik by si přál. Navíc bývá vystaven po poměrně dlouhou dobu stresu jediného živitele celé rodiny. Kdyby běžně odcházeli na rodičovskou muži i ženy, je docela pravděpodobné, že by se společensky zvýšila prestiž péče o děti a snížila by se nerovnost v příjmech. To by zlepšilo nejen ekonomickou situaci žen, ale zvýšilo by to roli otce v životě dítěte a jeho šanci po rozvodu prokázat, že je reálným pečovatelem o dítě. A možná by k rozvodu ani nedošlo.

Nastavením systému rodinné politiky a právní úpravy dochází k „penalizaci mateřství“ – v České republice největší ze všech zemí Evropské unie: ženy jsou ve zhoršené ekonomické pozici v důsledku toho, že mají děti. Preferovaná a zákonem nastavená jako základní je varianta dlouhé, několikaleté individuální péče o dítě v soukromí. Existuje sice teoretická možnost přiměřené úpravy pracovní doby pro ženy, které se chtějí vrátit dříve do práce, ale ta není z důvodu rezervovaného přístupu zaměstnavatelů snadno dosažitelná, jak ve svém textu vysvětluje Lucie Obrovská. Navíc chybí podpůrná opatření, která by reálně umožnila většímu množství žen sladění práce a rodiny (školky, jesle, kvalitní zařízení péče o seniory a osoby s postižením). Pravidla by měla být nastavena tak, aby lidé mohli mít děti, aniž by kvůli tomu byli ekonomicky trestáni. A aby si také mohli vybrat z různých způsobů péče o děti a kombinace rodinného a pracovního života.

Z doposud uvedeného vyplývá, že v naší knize jednotlivé autorky a autoři na konkrétních právních tématech ukazují, že neutrálně se jevící právní regulace při svém působení v praxi může mít na ženy obecně či ženy ve specifickém postavení nebo příslušníky sexuálních menšin negativní dopady ve srovnání s dopady na typické muže. Nejedná se přitom jen o problém našeho českého práva, ale v knize je silně zastoupena též oblast mezinárodního práva. Věra Honusková a Linda Janků se věnují ženám-uprchlicím, Veronika Bílková představuje obecně mezinárodní mužské právo, Kateřina Uhlířová mapuje vývoj mezinárodního trestního práva v kontextu kriminalizace sexuálního násilí a důležitost zapojení žen do mírových jednání zdůrazňuje Kristýna Molková Foukalová.

Pro někoho možná překvapivě pak naše kniha obsahuje i samostatnou část týkající se problematiky LGBT*. Jak se v naší knize dále dočtete, problémem bylo už zvolit tu správnou zkratku s ohledem na uvědomování si různých identit v oblasti sexuální orientace; nakonec jsme vybrali tradiční zkratku, v níž „L“ zastupuje lesby, „G“ gaye, „B“ bisexuály, „T“ transgender osoby, s hvězdičkou značící, že je třeba, abychom byli otevření i dalším možnostem.4 Tato část začala vznikat tak, že si dvě oslovené právničky samy zvolily téma z této oblasti, Šárka Dušková k právům trans lidí a Andrea Baršová o intersexualitě. Tím vlastně doložily tezi, už shora zmíněnou a dále představenou v textu Martina Kopy o Ruth Bader Ginsburg Proč by měly být na vrcholných soudech silné ženy – soudkyně?, že ženy, které mají samy zkušenost s určitou mírou neférového zacházení ze strany držitelů moci, mají větší citlivost pro nespravedlnosti dějící se i jiným menšinám.

6
Ženy, které by neměly zůstat nepovšimnuty

Naše kniha není jen odbornou publikací, ale je součástí důležitého procesu uvědomování a sebeuvědomování. Byla bych ráda, aby jejím dalším přínosem bylo i to, že představí právě ony mimořádné ženy – zpravidla právničky, které by neměly zůstat nepovšimnuty. Právě pro ně muselo být tak těžké si na psaní jednotlivých kvalitních odborných textů najít čas, mnohé z nich jsou mezi zmiňovanou třicítkou a čtyřicítkou, hledají své místo v profesním světě a současně bojují o vyvážené slaďování soukromého a pracovního života. Ilustrativní v tom směru byla poznámka jedné z autorek, že poslední korekturu svého textu dělala ve tři hodiny ráno v průběhu kojení svého třetího dítěte.

Kupříkladu jeden z mimořádně silných textů této knihy je příspěvek Jiřiny Chmelové a Hany Lupačové Autista jde z kola ven, dočkáme se někdy změn?, který je systematickou analýzou jednoho z hříchů naší společnosti. Od obou autorek jsem měla už z doby jejich studií mimořádná profesní očekávání. Byly viditelné, schopné, úspěšné. A pak se oběma narodil syn s poruchou autistického spektra. Obě dvě i v této situaci projevily svou sílu a vedle udržení se v profesním světě, které vyžaduje mimořádnou píli a využití každé volné vteřiny, se starají nejen o své děti, ale i o větší šance ostatních dětí v podobné situaci.

Témata si totiž jednotlivé autorky a autoři zvolili sami, představují oblast jejich dlouhodobého odborného zájmu, jak teoretického, tak i praktického. A věřím, že tento proces uvědomování si či sebeuvědomování prostřednictvím debat a psaní o právu bude pokračovat. V naší knize některé oblasti chybí (například témata soukromého práva, rozhodování o svěřování dětí do péče, úpravy prostituce, nerovného odměňování, provádění genderového hodnocení dopadů přijímané legislativy nebo genderových rozměrů přestupkového práva) či jsou zastoupeny jen jedním textem, byť by si zasloužily větší záběr (sociální zabezpečení, pracovní právo a další). Jsme si vědomy také toho, že řada témat a problémů nemusela být námi zatím ani identifikována. Chceme však v přemýšlení a hledání lepších řešení pokračovat. Proto předpokládám, že se po nějaké době dočkáte i Mužského práva II, kde probereme témata, která se z různých důvodů do této knihy nevešla, o nichž autorky a autoři nestihli napsat příspěvky nebo která nás zatím nenapadla. Ostatně i naše čtenářstvo může přispět dalšími náměty či doporučeními.

7
Proč je třeba, aby i ženy rozhodovaly?

Když tematizuji otázku nespravedlnosti společnosti vůči ženám a požaduji jejich větší zastoupení ve vrcholných mocenských orgánech, dostávám i otázku, proč je vlastně třeba, aby tam ženy byly. Už tento dotaz je zvláštní; představte si, jak by asi vypadala reakce na to, kdyby všechny vyšší soudy v naší zemi měly jen předsedkyně-ženy, ani jeden předseda by nebyl muž. Nikdy jsme neměli ani prezidentku, ani premiérku, ani předsedkyni Ústavního soudu. Takže první odpověď je ta, že tak masivní podreprezentace žen je prostě nepřijatelná a nespravedlivá. Sama hodnota diverzity a zastoupení všech lidí v mocenských pozicích jsou důležité pro symboliku našeho zřízení jako společnosti dávající šance každému. Hned poté následuje odpověď, že potřebujeme ženy ve vedoucích pozicích i proto, že mají jinou zkušenost než muži. Díky této jiné zkušenosti pak budou akcentovat témata, která jsou často pro muže „neviditelná“ – zajištění péče o děti, starší osoby či lidi s postižením, porodnictví přátelštější k ženským i dětským potřebám, kvalitnější školství, ochrana proti šikaně na internetu.

A co argument určitými specifickými „ženskými“ vlastnostmi, jako je empatie, nenásilnost, laskavost? Zastávám názor, že ženy a muži nejsou stejní. Jak píše Hana Havelková: „Rovnoprávnost pohlaví byla v historii lidských práv vždy chápána jako rovnost v rozdílnosti, jiná interpretace je účelovým zkreslováním, které ženy nesmějí přijmout.“5 Nerada bych však používala argument speciálních ženských vlastností. Každá žena přece může být taková, jaká chce. Ke všem starostem po ní prosím nechtějme, aby ještě naplňovala ty zvláštní pozitivní ženské vlastnosti, které od ní očekáváme. Žena přece může být ostrá a cílevědomá a muž něžný a pečující. Velká část žen v mém okolí je však určitě o něco méně sebevědomá a prosazující se než srovnatelní muži. Znám ale i ženy s vysokou schopností sebeprosazení – a i těm držím palce, ať se jim daří. Nespojujme s ženskou reprezentací žádné zvláštní vlastnosti, nedávejme ženám další úkoly a povinnosti, jaké mají být. Buďme rádi, že bude každá jiná a svá.

8
Rady, jak na to

Je jasné, že působit ve většinově mužských skupinách (a případně i čelit mužskému šovinismu) může být pro ženy těžké, ba zraňující. V praktických situacích nám může být docela nápomocná třeba příručka Power Booklet švédské federace sociálnědemokratických žen,6 podle níž existuje pět základních skupin metod používaných vědomě i nevědomě k tomu, aby si ve veřejném životě muži zajistili převahu nad ženami, jimž jsou: zneviditelnění, znevážení a zesměšnění, neposkytnutí informací, dvojité potrestání a zatížení vinou a studem. Co si pod těmito názvy metod představit?

Metoda dominance, spočívající ve zneviditelnění, je používána, když muži nenaslouchají tomu, co ženy chtějí říci – mluví-li žena, dívají se do svých papírů, mluví spolu navzájem, skáčou jí do řeči nebo se omluví a odejdou na toaletu. Příklady zesměšnění a znevážení ani není třeba uvádět – výroků o zábavných mladých blondýnkách, hysterických starých ženách či zamilovaných fanynkách známe bezpočet. I příkladů neposkytnutí informací je nepočítaně – muži uzavírají dohody v sauně nebo na pivu a ženy později nemají možnost diskutovat o tom, co již mimo jejich dosah muži rozhodli, a pokud se o to snaží, jsou vnímány jako zdržující a nerozhodné. Metodou dvojitého potrestání je myšlena situace, kdy je využíváno ženské špatné svědomí. Velmi efektivní je obvinění, že žena není dobrou matkou či že je nedostatečně angažovaná, rozhodne-li se pro rodinu. Chtějí-li mít ženy uspokojivý rodinný i pracovní život, jejich „ne“ v práci i doma jsou jim vyčítána, na rozdíl od mužů ve stejné situaci. A poslední typická metoda, zatížení vinou a studem, je vlastně nejzákeřnější. Pokud se k nám někdo chová popsanými způsoby znevažování či odstavování od informací, tak jsme navíc tlačeny k tomu, abychom si myslely, že je to vlastně naše chyba či vina, že si za to můžeme samy.

Švédské ženy těchto popsaných pět hlavních metod, jimiž si jejich mužští kolegové nad nimi (často i podvědomě) zajišťovali převahu, označily jednotlivými prsty na ruce, a vždy když jedna z nich čelila některé z popsaných metod, stačilo, aby jí ostatní ukázaly příslušný prst. Pocit viny či ponížení byl v takové situaci určitě lépe k vydržení… Možná i stačí mít těch pět prstů v hlavě a jen si je zvedat samy pro sebe, abychom si uvědomily, že problém v komunikaci často není na naší straně.

Ale není to jen dívčí válka. Věřím, že i muži by nám mohli pomoci – musejí si přece být vědomi toho, že žena, které dají svobodu a podporu, poskytne totéž i jim. Těším se, až naši muži budou přemýšlet stejně jako můj pětapadesátiletý holandský kamarád – vysvětloval mi, že jeho tatínek byl hrdý, že manželka nemusí pracovat, on pak je hrdý, že jeho žena má stejně úspěšnou firmu jako on sám. Takové muže už teď vidíme i u nás, jsou to třeba partneři našich autorek nebo naši spoluautoři. Vědí, že férovější pravidla, společnost vstřícnější ke každému a menší lpění na tradičních představách, jací by muži a ženy měli být, v důsledku vytvoří příjemnější život i pro ně.

Během svého přemýšlení nad tím, co udělat, aby ony šikovné holky mezi třicítkou a čtyřicítkou nezmizely a aby naše spravedlnost nebyla ovládána mužským monolitem, jsem zjistila, že se musím v prvé řadě obracet na ostatní ženy. Starejme se o to, abychom konkrétním ženám dodaly odvahu ve výběrových řízeních, kandidaturách a při slaďování pracovních a rodinných rolí. My ženy, kterým budoucnost naší společnosti není lhostejná, bychom měly podpořit v konkrétní situaci ženu, bude-li to jen trochu možné. Měly bychom považovat ženské zastoupení za prioritu, pomoci spoluvytvořit procentuální základnu v různých orgánech, aby se tam cítily dobře i ostatní ženy, samy se starat o svou pozici či svou kompetenci, ale u toho si uchovat sebe sama – třeba i empatii, péči o druhé, touhu po harmonii a porozumění. Vybere-li si některá žena takovou cestu, kterou bychom si samy nevybraly, nepociťujme to ani jako kritiku své vlastní cesty, ani jako její selhání. Některé ženy nechtějí být bojovnicemi a některé třeba nechtějí mít děti. No a co?

Považuji však za důležité podpořit ostatní ženy v jejich touze po sladění rodiny a práce – pomoci eliminovat výčitky svědomí, které jsou nanic, a neptat se jich: „Jak to Jiříček zvládá, že jsi tak brzo zpět v práci?“ Vždyť přece starat se o děti znamená též starat se o svět, v němž budou žít.

Je třeba si také uvědomit, že problém se slaďováním soukromého a pracovního života nemají jen ženy žijící v trvalém partnerském vztahu, matky anebo ženy pečující o starší či postižené členy rodiny. I svobodné mladé ženy často váhají a musejí slaďovat rozhodnutí o svém kariérním životě s životem osobním. Ostatně bedlivý výběr partnera je pro podporu ženských ambicí docela zásadní. A například dlouhý pracovní či studijní pobyt v zahraničí mladým ženám může zkomplikovat možnost najít si partnera, s nímž by mohly včas založit rodinu. Někdy si mohou nechat utéci nějakou pracovní příležitost kvůli naději na rodinný život, který se nakonec ani nezrealizuje. A i bezdětné ženy to mají v naší společnosti těžké, na rozdíl od bezdětných mužů jsou kritizovány za své rozhodnutí nemít děti, a to třeba i v situaci, kdy po nich toužily, ale z nějakého důvodu jim to nevyšlo. Podpásové rány od svého okolí mohou dostávat ženy nejen proto, že jsou jako matky či potenciální matky pokládány za obtížněji zaměstnavatelné, ale i z toho důvodu, že se matkami či manželkami nestaly, protože pak nejsou vnímány jako plnohodnotné. Ženy tedy nečelí jen strachu z profesních neúspěchů, ale mohou mít též obavy z neúspěchu v soukromém životě a s tím spojené stigmatizace. Mějme tedy pochopení i pro ženy v takových situacích a zdržme se dotazů jako: „Práce není všechno, kdy už si pořídíš dítě a manžela? Nebo jsi tak sobecká, že se ti do toho nechce?“

Hlavně my ženy bychom si měly být vědomy popsané kvadratury kruhu mezi od nás očekávanou „ženskostí“ a kariérou, mezi soukromým a veřejným životem, mezi rodinou a prací i všech okolností, které mohou dobré partnerství či rodičovství zhatit, a proto bychom neměly jiné ženy hodnotit za životní styl, který si vybraly nebo který na ně zbyl. Ostatním ženám bychom též měly pomoci v jejich váhání o vlastní kompetenci (ale výhradně jen tehdy, když je to pravda!). A hlavně bychom se měly naučit vnímat ostatní ženy jako pomoc a podporu, ne jako soupeřky. Neškorpit se a neubližovat si navzájem, ale pomáhat si.

9
Co je a co není cílem naší knihy

Závěrem bych tedy shrnula, co je a co není cílem naší knihy. Jak už jsem uvedla, prvním mým cílem bylo osmělit a představit ty ženy, které by neměly zmizet mezi svou třicítkou a čtyřicítkou. Druhým, stejně důležitým cílem pak bylo ukázat situace, kdy právní pravidla nepůsobí neutrálně, a proto mohou vytvářet nespravedlnosti. Bez genderového pohledu však nepochopíme, proč tomu tak je a co by se mělo změnit. Rozhodně není cílem kohokoli omezovat či kritizovat. Lidé si mohou volit různé životní strategie. Jen by k tomu mělo dojít na základě svobodné volby, nikoli vnucením okolnostmi či očekáváními ostatních. Ostatně i jednotlivé autorky a autoři naší knihy se často neshodnou a vidí věci různou optikou, naše kniha nemá obsahovat jednu doktrínu, ale má být nepředpojatým a otevřeným představením odborných a společenských postojů, které spojuje zájem o spravedlnost a genderovou rovnost.

Jen otevřená diskuse, spravedlivě nastavená pravidla a jejich férová aplikace totiž otevírají možnosti svobodného rozhodování každé lidské bytosti, tak, aby si opravdu každá mohla jít svou vlastní cestou za štěstím.

1  WOLF, N. Mýtus krásy: ako sú obrazy krásy zneužívané proti ženám. Bratislava: Aspekt, 2000.

2  RORTY, R. Feminismus a pragmatismus. Aspekt, 1997, č. 1, s. 40–41.

3  S tímto dělením tří typů popření nerovnosti přichází RHODE, D. Speaking of Sex: Denial of Gender Inequality. Harvard University Press, 1997. Pro podrobnou analýzu jejich uplatnění na ČR viz HAVELKOVÁ, B. Gender Equality in Law: Uncovering the Legacies of Czech State Socialism. Hart/Bloomsbury, 2017, zejm. s. 113–116, 282–285.

4  Zkratka se tak nevztahuje jen na sexuální orientaci, ale i na sexuální identity (jako jsou např. asexuálové, queer osoby a intersexuálové) a zároveň naznačuje otevřenost pro další orientace a identity než jen ty, které jsou ve zkratce výslovně zmíněny.

5  Havelková, H. Od lidských práv k životní volbě. Aspekt, 1997, č. 1, s. 33.

6  Dostupné i v českém překladu pod názvem Moc a vliv – jak na to? Fórum 50 %, 2006. Dostupné na: https://padesatprocent.cz/docs/moc-a-vliv-jak-na-to.pdf (cit. 26. 8. 2019).

TEORETICKÁ VÝCHODISKA

Čí je právo?
Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva

Pavla Špondrová

1
Úvod

Čí je právo? Mužské? Ženské? Slabých? Silných? Všech?

Na tyto otázky se dá předpokládat celá škála odpovědí. Jinak bude mluvit matka samoživitelka, jinak těhotná cizinka, jinak odpůrce/kyně režimu v totalitním systému, jinak drobný živnostník nebo živnostnice, jinak oběť trestné činnosti, jinak ředitel/ka velkého podniku, jinak nemocná osoba žádající o invalidní důchod, jinak otec, který se těžko domáhá styku se svými dětmi.1

To, co zde čtenářstvu předkládáme, je první publikace svého druhu v oboru feministické kritiky práva v českém prostředí.2 Po uvedení do tématu (část 1) ukážu v části 2, na jaké otázky související s právem se zaměřovaly a zaměřují jednotlivé vlny feminismu. V části 3 poté představím tři dimenze práva, v kterých se feministická kritika uplatňuje. Uvádím také příklady, nejen z této publikace, kdy je možné jednotlivé kritické momenty identifikovat právě v našem českém právu. Závěrečná část 4 rekapituluje a stručně se dívá do budoucna.

1.1
Ženy jako (mocenská) menšina

V této knize se díváme na právo optikou dvou sociálních skupin, a to očima žen a mužů. Tato optika je obohacena o přesahy týkající se jiných skupinových charakteristik, jako jsou etnická příslušnost, sexuální orientace nebo sociální status (chudoba). Ženy mají totiž v mnoha ohledech podobné postavení jako ostatní (mocenské) menšiny a právní úprava i nakládání s právem během řízení před soudem tuto skutečnost odráží stejně jak ve vztahu k ženám, tak ve vztahu k různě definovaným menšinám. Ženy sice nejsou menšinou početní, ale jsou právě menšinou mocenskou. Když spočtete prezidenta, vládu, předsednictvo a místopředsednictvo Poslanecké sněmovny a Senátu Parlamentu České republiky, členky a členy Ústavního soudu, předsednictvo a místopředsednictvo Nejvyššího soudu a Nejvyššího správního soudu, Nejvyššího státního zástupce a jeho náměstky a vedení České národní banky, vyjde vám, že na nejdůležitějších pozicích v České republice je z těchto osob 49 mužů, tedy 86 %, a 8 žen, tedy 14 %. Může pak připadat někomu divné, že tvrdím, že ženy jsou v naší společnosti mocenskou menšinou?

Pro dokreslení obrazu jen doplňuji, že ve vedení firem není situace odlišná, ale dokonce ještě horší (předsedkyň představenstev veřejných firem – firem s vlastnickým podílem státu, krajů a obcí – je 69 z 610, což znamená 11 % žen a 89 % mužů, předsedkyně představenstev soukromých firem kotovaných na burze je jen jedna ze 13, což znamená 7,7 % žen a 92,3 % mužů).3

Co se týče zastoupení v profesích ovlivňujících podobu práva, je to dost podobné. Podrobnou analýzu a data předkládají v této publikaci M. Urbániková, D. Kosař a B. Havelková. Stručně řečeno, ačkoliv je žen-absolventek právnických fakult dlouhodobě více než 50 %, na vyšších soudech i mezi funkcionáři soudů, stejně jako ve vedení státního zastupitelství, advokátní a notářské komory nebo v zákonodárných sborech tvoří tu více, tu méně výraznou většinu muži (podrobněji ve svých příspěvcích V. Nováková a L. Madleňáková). Čím výše, tím méně žen. V zákonodárných sborech je mužů 78 % (Poslanecká sněmovna),4 resp. 85 % (Senát).5 Lepší situace je ve vedení právnických fakult v České republice. Na pozicích děkanů a proděkanů ženy tvoří 37 %, a to především zásluhou Plzně a Olomouce, kde ženy tvoří většinu. Dvě nejstarší právnické fakulty, v Brně a Praze, si nadále ve vedení udržují převahu mužů, a to v poměru 75 % ku 25 %.6

Ženy tedy jsou v ČR jak mocenskou menšinou, co se týče rozhodovacích pozic (proto o nich jako o menšině také dále v některých případech hovořím), tak menšinou početní jak v zákonodárných sborech, které právo tvoří, tak mezi osobami na rozhodovacích pozicích v právnických povoláních, které právo interpretují a aplikují. Z tohoto důvodu hovoříme o M/mužském právu.

1.2
Mužské právo, nebo právo mocných?

Zároveň bych ráda vysvětlila, že jsme si vědomy toho, že i když považujeme české právo za mužské právo, není to právo všech mužů. Je to zároveň právo jen mužů mocných, mezi které nespadají např. muži z etnických menšin, muži se zdravotním postižením, muži gayové apod., právo dokonce často nepamatuje ani na muže vyššího věku, muže žijící na hraně zákona, muže bezdomovce nebo muže, kteří pečují nebo by pečovat chtěli.

Zdá se, že české právo odpovídá vlastně tomu, co představuje slovo patriarchát se všemi svými konotacemi. V patriarchátu vládnou muži, muži bohatí, muži z dobrých rodin, muži, kteří mají moc nejen venku, ale i doma. A patriarchát je zatím stále převažující nastavení (nejen) české společnosti.

Nabízelo se tak také použít jako název této publikace Právo mocných nebo Patriarchální či Androcentrické právo.7 Nakonec jsme se rozhodly zůstat u názvu Mužské právo. Přijde nám nejvhodnější, protože je srozumitelný a tím nejlépe představuje potenciálním čtenářkám a čtenářům obsah samotné publikace. Je nicméně potřeba s ohledem na výše uvedené zdůrazňovat a opakovat, že jsou i muži, pro které současné právo „jejich“ není a kteří čelí podobným znevýhodněním jako ostatní, o kterých se píše v této knize. Název Mužské právo v neposlední řadě odpovídá zkušenostem autorů a autorek této knihy, protože ti, kdo podobu práva u nás reálně tvoří, v naprosté většině muži jsou.

1.3
Výhradní kvóty pro muže? A má „všeliké vychování žen mít na zřeteli muže“?8

Tato společnost funguje podle pravidel, která nastavovali muži, dokonce řadu staletí disponovali muži absolutními, výhradními kvótami ve veřejném i soukromém sektoru (právo volit a být volen, právo na vzdělání, právo vykonávat určitá povolání, právo dědit atd.). Je pak s podivem, že i právo, jeho podoba i to, jak funguje, odpovídá mužskému pohledu, mužské zkušenosti, a je tedy šito na míru mužům (tedy jak už jsem výše uvedla, také ne úplně všem)?

V době velkých revolucí se zdálo, že se otevírá prostor k osvobození pro všechny, jak pro muže všech stavů a možná i národů, tak pro ženy. Nebylo tomu tak. Výdobytky postupných změn, vzestupu měšťanstva a velkých revolucí 18. století pro ženy nebyly. Ženy naopak v té době čelily dosud plně nepoznanému a v českém prostředí laicky ani vědecky nereflektovanému tlaku na udržení statu quo, tedy na plné zachování podřízení žen mužům jak ve veřejné, tak v soukromé sféře.

Jak přesvědčivě dokazuje ve svém příspěvku v této publikaci Hana Havelková, v 18. století došlo navíc k významnému regresu v zrovnoprávňování žen, a to především shora, pomocí legislativy, ale také prostřednictvím pedagogických příruček. H. Havelková cituje J. J. Rousseaua, níže zmiňovaného klasika teorie společenské smlouvy, v trochu jiné roli, jako autora výchovné literatury: „A tak všeliké vychování žen má mít na zřeteli muže. Líbiti se jim, býti jim užitečny, buditi jich lásku a úctu, vychovávati je v mládí, pečovati o ně, když dospějí, raditi jim, těšiti je, zpříjemňovati a oslazovati jim život – toť jsou úkoly žen pro všecky časy, toť, čemu se mají učiti již od dětství.“9 Podobných děl byly stovky a vlastně cestou pro společenský vzestup konkrétní osoby ženského pohlaví nadále nebylo prosadit se prostřednictvím vlastní píle, schopností a znalostí, ale stát se „paní radovou, doktorovou nebo učitelovou“ (posléze se ženy mohly stát např. učitelkami samy, ovšem s vynuceným celibátem). Ženám se tak v průběhu 18. století na rozdíl od mužů pocházejících z různých nevládnoucích vrstev cesta k osvobození nejen neotevřela, ale ještě se jim, oproti předcházejícím obdobím, dokonce ztížila. Navíc došlo k upevňování vnímání mužů a žen jako „dvou živočišných druhů“, které se ze své podstaty liší a jsou si protikladné. (Nepřekvapí, že pozitivní charakteristiky byly/zůstaly přisouzeny mužům a negativní ženám: aktivní/pasivní, kultura/příroda, racionalita/emocionalita, stabilita/nestálost atd.).10

Člověku se těžko věří v nějaké „spiknutí mužů“, když však vidí, jak velkou snahu muži vynaložili k vytvoření a udržení vzájemně si odporující binarity, začne váhat. Ony snahy se totiž stále objevují, jak ukazuje ve svém příspěvku v této knize A. Baršová, i na počátku 20. století. Uznávaný klasik české právní teorie Fr. Weyr byl zároveň jedním z největších odpůrců zahrnutí kategorie „pohlaví“ do článku 106 ústavní listiny z roku 1920, který nakonec zněl: „Výsady pohlaví, rodu a povolání se neuznávají.“11 A to s tímto odůvodněním: „Skutečně muž má jistá privilegia, která nechceme in concreto rušiti, nýbrž jen něco všeobecně prohlásiti.“ 12 Šlo především o privilegia v rodině a manželství, kde by prý vznikla anarchie, kdyby zákon již dále jasně nestanovil, že tím, kdo rozhoduje, je muž.

A jak je to dnes, zase o 100 let později? Existuje snaha o zachování mužských výhod a privilegií? O tom píše v této publikaci například G. Khazalová, která monitoruje českou diskusi o ne/zavedení zálohového výživného. Autorka tohoto příspěvku se při obhajobě své diplomové práce od tehdejšího vedoucího katedry ústavního práva zase dozvěděla, že kvóty pro vyrovnání zastoupení žen a mužů v politice nejsou vhodné, protože „to byste už nás muže převálcovaly všechny“, o přístupu k ženám političkám píšou v této publikaci M. Kos Mottlová a O. Slačálek a o cestě žen mezi privilegované např. M. Kopa.

Nevěřím v celomužské spiknutí proti ženám. Na druhou stanu mě někdy napadá, jestli není / by nebyla ze strany mužů vlastně logická a racionální strategie, i třeba nenápadně (možná trochu nevědomě) podporovat status quo. Není nakonec výhodné např. o rozhodovací pozice soupeřit jen s polovinou schopných osob v rámci pravidel šitých na míru mužům? A přesto to byli ve všech zemích muži, kteří museli zákonné změny a pozitivní vývoj směrem k rovnosti žen a mužů odhlasovat v zákonodárných sborech. Proto zůstávám optimistkou.

1.4
Mají ženy být krkem, který hýbe mužskou hlavou, nebo chceme opravdové partnerství?

Lidský druh, muži i ženy, jsou skvěle adaptabilní a dokážou flexibilně reagovat. Umíme se učit, celá naše socializace – vývoj od dítěte po dospělou osobu – je učením. Je to naše strategie přežití. A jestliže existují jiné strategie „přežití“ pro ženy a muže, oni a ony si je začnou osvojovat a v nich se zdokonalovat. Vedle snah a kroků o udržení žen tam, „kde je jejich místo“, ženy vynašly jiné postupy. Naučily se být neviditelnější, být „krkem, který hýbe mužskou hlavou“ a často umně dokážou muže dostat tam, kde je chtějí mít. Všichni známe rčení „láska prochází žaludkem“ nebo výrok, že „chlap potřebuje být chválen“, atd. Celý mechanismus této neviditelné manipulace odhaluje V. Woolf ve svém slavném díle K majáku. Otevřeně ukazuje techniky, kterými manželka hlavního představitele, rozhodujícího o cestě k majáku, vede tam, kde ho chce mít. Ukazuje, že je to ona, paní Ramsay, která v konečném důsledku určí, kdy se má k majáku vyrazit, a navíc tak, aby si její muž i všichni ostatní mysleli, že to rozhodl on.

Doufám, že v řadě vztahů je tento přístup k partnerství již překonán, mám však dojem, že v řadě ne nebo že řada žen i mužů ho může považovat za vhodný (protože ho znají, rozumí jeho pravidlům a umějí v něm chodit). Stačí otevřít časopisy pro ženy: „10 způsobů, kterými si každého muže omotáte kolem prstu.“ Zdá se, jako by se i někteří muži raději dále nechali klamat a společně se svými ženami předstírali, že jsou to jen oni, kdo má nakonec vždycky pravdu. A to možná proto, že to tak umějí, a k tomu je to jednodušší a příjemnější než se domlouvat a otevřeně v dialogu hledat řešení. A také možná proto, aby se jako muži na sebe a své výsady nemuseli podívat přímo a prostě přiznat sobě i svému okolí, že i když oni konkrétně ženy nezneužívají, nediskriminují, neobtěžují nebo neznevažují, jsou nicméně těmi, kdo z nerovného nastavení pravidel těží a těžili a proti nerovnostem nikdy nevystoupili. Naštěstí to není scénář typický pro všechny vztahy. Řekla bych, že čím dál více mužů a žen skutečně chce opravdové partnerství bez stereotypů o rozhodných a samostatných mužích, kteří si vždy vědí rady a nikdy nepláčou, a o něžných a pečujících ženách, které si naopak samy rady nevědí nikdy. Opravdové partnerství totiž otevírá prostor pro opravdovou individuální svobodu obou zúčastněných.

1.5
Rovnost a svoboda, aby byly pro všechny, musejí jít ruku v ruce

Ženy (ani muži) nemají být ve společnosti ani původkyně/původci, ani oběti ovládání či manipulace. Společnost by měla být pro všechny stejně férová a spravedlivá. Ženy nejsou a nemají být ve společnosti menšinou (ani mocenskou) a právo (i další instituce) má sloužit stejně ženám a stejně mužům bez dalšího. Je potřeba snažit se o prosazení a fungování principu rovného zacházení, o rovnost žen a mužů.

Máme-li mít fungující demokratický systém opravdu pro všechny, je nezbytné, aby stát spolehlivě garantoval a prosazoval nejen svobodu, ale také rovnost všech svých občanů a občanek.

Pokud totiž určitá část společnosti plně požívá svobody, ale ostatní skupiny mají postavení nerovné, nejedná se zcela určitě o demokracii pro všechny v dnešním slova smyslu (například ve starověkém Římě demokracie fungující ve vztahu k svobodným římským mužům nebyla demokracií pro ženy, děti, otroky nebo muže cizince). Stejně tak pokud je ve společnosti deklarována všeobecná rovnost, a přitom ovšem zároveň existuje téměř všeobecná nesvoboda (režim před listopadem 1989), rovněž se o demokracii hovořit nedá.

Svoboda a rovnost musejí kráčet ruku v ruce, ne nadarmo je obě společně zmiňuje také čl. 1 Listiny základních práv a svobod.

A jen pro jistotu, jsou si ženy a muži rovni? Ano, vždyť právě zmíněný čl. 1 Listiny základních práv a svobod říká, že všichni jsou si rovni v důstojnosti a právech, tedy i ženy a muži. Rovnost však není stejnost, což se u nás často plete. Prosazování rovných příležitostí žen a mužů nesměřuje a nemá směřovat k tomu, aby ženy i muži ve společnosti nebo v rodině vykonávali zcela totožné činnosti, nosili stejné oblečení nebo stejně vypadali, ale k tomu, aby existovalo a bylo prosazováno jejich právo na rovné postavení a zacházení. Muži a ženy nejsou stejní, ale jsou si navzájem rovni. Mají právo na rovnost a na pravidla tuto rovnost garantující.

Zdá se mi, že pokud by muži dostatečně zohledňovali v politice a rozhodovacích pozicích i zájmy jiných skupin než sebe, nebylo by prosazování rovného zastoupení žen a mužů v rozhodování tak nutné. Zatím se však zdá, že ženské osudy a zkušenosti nejsou mužům moc srozumitelné a zároveň jsou jim vzdálené natolik, že se v legislativě ani rozhodování výrazněji neodrážejí. Stejně jako další menšinová témata. Nebo muži podléhají lákadlu klást větší důraz na to, co je jim na základě vlastní zkušenosti bližší? Zdá se, jako by závoj nevědomosti tak, jak ho navrhuje ve své Teorii spravedlnosti John Rawls (podrobněji viz dále, část 3), měl poodhrnutý okraj, kterým zákonodárci své charakteristiky vidí, a nedaří se jim pravidla nastavovat neutrálně.

2
Tři vlny feminismu a právo

Ruku v ruce s tím, jak se společnosti demokratizovaly, dejme tomu od druhé poloviny 19. století, různé skupiny jak žen, tak i mužů začaly na nerovné postavení žen upozorňovat a snažily se jej měnit. Tak vznikl feminismus. Ten má řadu podob (podrobnější výklad viz úvodní příspěvek B. Havelkové), z nichž některé si i v různých ohledech odporují, např. v oblastech zájmu či v metodách, kterými chtějí rovnosti dosáhnout. Na čem se však shodnou, je to, že jde o zrovnoprávnění žen a mužů a dosažení tak plné svobody pro všechny (ženy, muže, ženy z minorit či jiné menšiny, včetně ohledu na přírodu a okolní svět jako celek).

To, jak se feminismus (často v raných fázích nazývaný ženským hnutím, což je však dost nepřesné, protože vždy měl a má i řadu mužských stoupenců^13) vyvíjel, lze rozdělit, tak jak to dělá sociologická teorie, do tří vln. Jednotlivé vlny feminismu, v návaznosti na hlavní oblasti svého zaměření, podrobují různé oblasti života, včetně práva, které je předmětem zájmu této publikace, kritickému zhodnocení z různých perspektiv.

2.1
První vlna feminismu

První vlna feminismu probíhá přibližně od poslední třetiny 18. století cca do roku 1930. Jak uvádí H. Havelková: „Její představitelky volaly po přiznání základních práv, které moderní společnost deklarativně přisuzovala ‚všem lidem‘ (viz známou Francouzskou deklaraci), ve skutečnosti však jen části mužů a vůbec žádné ženě. Jednalo se o nejzákladnější občanská a politická práva, jimiž bylo např. právo volit, právo na vzdělání a právo na majetek. V základu všech těchto požadavků byl ovšem požadavek svobody, což v moderní filozofii vždy znamenalo především právo rozhodovat o své osobě, být skutečným ‚vlastníkem‘ své osoby.“14 Jednalo se tedy především o otázky rovnosti de iure, rovnosti zákonné, šlo o to, aby ženy byly stejné subjekty práva jako muži.

Ženy byly v této době, v některých zemích i později, jako subjekty do práva zahrnuty prostřednictvím konstrukce tzv. generického maskulina – prohlášením, že co je uvedeno v mužském rodě a pro muže, platí také pro ženy a že ženy jsou v mužském rodě také zahrnuty. Zřejmě vůbec poprvé se objevuje generická funkce maskulina v legislativě výnosem britského parlamentu v roce 1850, který rozšířil platnost názvů osob v právu, např. owner, také na ženy.15 K zahrnutí žen do maskulina tedy došlo, jak píše Valdrová, preskripcí, legislativně a shora, stejně jako k zahrnutí žen jako subjektů do práva jako takového. V českém prostředí k tomu došlo ústavní listinou z roku 1920, která je formulována v mužském rodě, a to zněním § 106 odst. 1: „Výsady pohlaví, rodu a povolání se neuznávají.“ Do volebních ustanovení byly ženy vztaženy explicitně vložením formulace „bez rozdílu pohlaví“.16 Otázky dopadu neviditelnosti žen v právním jazyce, právu obecně a otázky vlivu jazyka na společnost i prosazování spravedlnosti pro všechny v této publikaci analyzuji v článku s názvem Říkali jí ministerský rada.

Právo jako instituce je v tomto období chápáno jako adekvátní nástroj změny a není zatím problematizováno či zpochybňováno. Ženy i muži si nicméně záhy začali sporných okamžiků následujících po hlavních krocích k zrovnoprávnění de iure všímat a brzy došli k uvědomění, že pouze jednorázové zavedení rovnosti před zákonem prostě nestačí. A takto přichází, někde dříve a někde později, druhá vlna feminismu.

2.2
Druhá vlna feminismu

„Druhá vlna feminismu se od první liší tím, že přinesla nová témata a přístupy. Po dosažení cílů první vlny feminismu měly ženy možnost poznat, že samotné právní úpravy řeší pouze malou část problémů. Kromě logické snahy o to, aby zákony měly větší reálný vliv, tedy aby si ženy vůbec uvědomily, že mají na něco právo a odvážily se ho uplatňovat, se pozornost nyní začala soustřeďovat na dvě základní roviny, v nichž se začíná hledat původ nerovností mezi pohlavími: na kulturu v nejširším slova smyslu (instituce, jazyk, chování aktérů, příslušníků dané kultury atd.) a na psychologickou problematiku formování genderové identity, na problematiku socializace v dětství i mechanismy reprodukování tzv. genderových vzorců v dospělosti.“17

V Americe bylo ženské hnutí na počátku druhé vlny (po částečném regresu v padesátých letech 20. století) součástí hnutí hippies, nicméně se z něho záhy vydělilo a „zformovalo se jako samostatný proud. Mezi výdobytky, jichž v počáteční fázi druhé vlny dosáhlo, lze jmenovat větší kontrolu žen nad vlastním tělem, právo na potrat a přístup ke všem profesím. U nás byly tyto výdobytky zaváděny shora, ať už jde o uzákonění práva na potrat v roce 1958 nebo o rovný přístup k profesím. Rovnost mužů a žen byla v podmínkách tehdejšího socialistického Československa sice patrně myšlena vážně, ale měla jeden háček: probíhala v situaci, kdy individuální svoboda obecně byla potlačována a kdy platil zákaz sdružování.18 V důsledku toho chybělo to nejpodstatnější: aby ženy své cíle mohly artikulovat samy a ve veřejné diskusi, což samozřejmě znamená i možnost zaujímat stanoviska k vládní politice“.19

S druhou vlnou feminismu přichází také daleko širší spektrum řešených problémů a myšlenková diverzifikace. Objevuje se teze, že „osobní je politické“ (personal is political) v tom smyslu, že to, co se dotýká každé individuální ženy a její pozice ať už ve veřejném, nebo v soukromém životě, je celospolečensky důležité.20 Jednalo se proto např. o otázky znásilnění v manželství, o problematiku domácího násilí nebo o otázky fungování rodin a péče o děti, které byly dlouhou dobu považovány za něco, do čeho se stát jako instituce, nebo obecně společnost, nemá vměšovat. A to ani tak, že by protiprávní nebo nerovné zacházení v soukromé sféře vůbec řešily (např. znásilnění v manželství se stává trestným činem v českém prostředí až v roce 1950).21

Během druhé vlny feminismu přichází kritika nerovnosti de facto, tedy toho, jestli zrovnoprávnění v zákonné sféře přináší také zrovnoprávnění v reálných životech žen a mužů. Ve vztahu k právu si feminismus klade otázku, jakým způsobem neutrální (nebo možná jen zdánlivě neutrální) právo ovlivňuje životy žen a mužů v praxi. A zjišťuje, že to, co je považováno za neutrální (tj. např. povinné testování bezpečnosti rozličných výrobků), může být možná jen zdánlivě neutrální, nebo dokonce až genderově slepé. Ukazuje se totiž například to, že tzv. crash testy většiny automobilů se prováděly pouze na mužských figurantech, a tak odpovídaly mužským tělesným proporcím a zcela pomíjely proporce ženských těl či možné těhotenství cestující osoby. Řada podobných zjištění přichází také z farmaceutického průmyslu.22

Zároveň se ukázalo, že řada tzv. ochranných opatření, která měla ženy chránit proti negativním vlivům (především ve vztahu k průměrně nižší fyzické síle ve srovnání s muži, těhotenství nebo mateřství) je pro ženy hendikepující a znevýhodňující (např. plošný zákaz práce žen v podzemí sice ženy uchránil před velmi tvrdou, nicméně dobře zaplacenou prací, zatímco nad zemí tato ochrana již neplatila – a třeba v třídírnách uhlí pracovaly a pracují ženy běžně v podmínkách podobně tvrdých jako v dolech, ale zato za velmi nízké mzdy^23). Obdobně jsou na tom ženy záchranářky (versus zdravotní sestry), které záchranné služby v některých krajích do zaměstnání vůbec s ohledem na limity zvedání břemen nepřijímají (a osoba pracující na pozici zdravotníka nebo zdravotnice v záchrance má samozřejmě na výplatní pásce vyšší částky než zdravotní sestra vykonávající srovnatelnou práci v nemocnici). Více příkladů k tomuto tématu zmiňuji v části 3.

Na výše uvedené ovšem navazuje ještě jeden fenomén, a to podhodnocování ženské práce. Vedle jiných faktorů (nerovné zastoupení žen a mužů v rozhodovacích pozicích, netransparentnost v odměňování, nedostatek zařízení péče o děti, malý podíl mužů při péči o závislé osoby a domácnost atd.) má podhodnocení ženské práce významný vliv na rozdíl v odměňování mužů a žen (který je v ČR v porovnání s jinými zeměmi EU jeden z nejvyšších a pohybuje se kolem 22 %, průměr EU je 16 %24). I přesto, že princip rovné odměny za stejnou práci nebo práci stejné hodnoty je v právu zakotven už více než 50 let (je např. součástí legislativy EU již od přijetí Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství v roce 1957 a v dalších desetiletích až do dnešních dnů je přijímána další, podrobnější legislativa),25 významné rozdíly stále přetrvávají. Rovnost de iure bez zavedení doprovodných opatření prostě nestačí.

Ruku v ruce s antidiskriminační legislativou se během druhé vlny objevuje a více etabluje také pojem gender, tedy rod (v českém prostředí, na rozdíl například od Slovenska, se nepřekládá). Jeho zahrnutí a správné použití je totiž pro pochopení feminismu a snah o prosazování rovnosti žen a mužů nezbytné. Odkazuje na role žen a mužů ve společnosti, které na rozdíl od fyzických rozdílů nejsou vrozené ani neměnné, ale společensky konstruované (podrobněji viz B. Havelková ve svém úvodním příspěvku).

S ohledem na právo se tak velice brzy po provedení prvních změn de iure ukázalo, že pro dosažení rovnosti žen a mužů zdaleka nepostačuje jen říct: „Tak dobře, odteď se všechno, co se píše o mužích, vztahuje i na ženy.“ A to nejméně z pěti důvodů (jsou to též základní nosné myšlenky první a druhé dimenze feministické kritiky práva, viz části 3.1, Feministická kritika psaného práva, a 3.2, Feministická kritika vzniku, interpretace a aplikace práva, kde jsou rozebrány podrobněji s četnými příklady nejen z této publikace):

1. V některých případech je třeba ne zcela stejnou, ale naopak diferencovanou úpravu, a to s ohledem na fyzické rozdíly mezi muži a ženami (část 3.1.1, Neutrální právní úprava tam, kde je z biologických důvodů potřeba úprava odlišná).

2. Zahrnutí žen pod pravidla určená mužům tam, kde nejde o biologické rozdíly, musí být opravdu důsledné a musí platit na obě strany, pro muže i ženy (část 3.1.2, Odlišná právní úprava pro ženy a muže tam, kde je potřeba úprava neutrální).

3. Ukazuje se, že samotné zrovnoprávnění de iure pro projevení se změn i de facto, v praxi, mnohdy vůbec nestačí a je třeba dalších doprovodných, v některých případech i nelegislativních změn (vliv má celkové nastavení systému, způsob jednání jeho jednotlivých aktérů a aktérek, výchovné vzorce či stereotypy) (část 3.1.3, Právní úprava zdánlivě neutrální).

4. Řada oblastí, které se týkají především žen a jejich osudů, právo při zrovnoprávnění de iure neřeší a neřešilo vůbec anebo zcela nedostatečně (část 3.1.4, Právní úprava a politiky pro rovnost žen a mužů dosud neexistující, ač jsou potřebné).

5. Právo nefunguje jako systém neutrálních pravidel pro všechny, ale jeho podoba je významně ovlivněna těmi, kdo jej tvoří, interpretují a aplikují, což jsou většinově muži (část 3.2, Feministická kritika vzniku, interpretace a aplikace práva).

2.3
Třetí vlna feminismu

„V druhé polovině 80. let, a zejména pak v průběhu let 90., se z feminismu stal globální společenský fenomén. (…) Feministické směry třetí vlny (…) představují zásadní odklon od pohledu na gender, pohlaví a sexualitu druhé feministické vlny. Nejvýznamnějším přínosem třetí vlny feminismu je důraz na propojenost genderu a dalších kategorií společenských nerovností, jako je rasa, etnická příslušnost, sexuální orientace, společenská třída a sociální postavení, věk, náboženské vyznání (či jeho absence) apod. Genderová nerovnost je tak vnímána sice jako naprosto zásadní, ale pouze jedna součást složitého systému společenské stratifikace a diskriminace.“26 Feminismus se ve třetí vlně také rozpadá do řady různých feminismů (liberální feminismus, marxistický a socialistický feminismus, feminismus rozvojový, radikální feminismus, mužský feminismus, multirasový feminismus a další).27

V mnoha ohledech je tak kritika směřována na samotný patriarchát, který je jako způsob fungování společnosti postaven na dominanci mužů (hlav rodin) nad ženami i nad společností jako celkem. Podle C. Renzetti a D. Curran je patriarchát systém, v němž muži zaujímají vůči ženám nadřazené postavení a mužské vlastnosti a činnosti jsou ceněné výše než ženské.28 Jeho součástí je androcentrismus, který, jak vysvětluje ve své bibli feminismu, knize Druhé pohlaví (z roku 1949), Simone de Beauvoir,29 působí tak, že muži a jejich prožívání a chápání světa jsou považováni za normu, pravidlo a ženy za odchylku, za ty druhé, odlišné. Sociolog P. Bourdieu popisuje fungování naší společnosti v roce 1993 takto: Nadvláda mužů funguje tak, že systém dominance mužů je chápán a reprodukován jako neutrální, přirozený a neměnný, a tedy nezbývá všem členkám a členům společnosti nic jiného než jej akceptovat a přizpůsobit se mu.30 Vydání jeho přelomové stejnojmenné knihy Nadvláda mužů znamenalo pro sociologii jako vědeckou disciplínu šok. Bourdieu svou odbornou autoritou dokázal to, co se do té doby nepodařilo stovkám autorek z celého světa – kritická feministická studia začala být více respektována i mezi odbornou sociologickou veřejností. Stalo se tak tedy příznačně v okamžiku, kdy se ke kritickým feministickým myšlenkám přihlásil „objektivní a nezaujatý aktér“ – muž.

Za oběti patriarchátu třetí vlna feminismu nepovažuje jen ženy, ale i osoby odlišující se od „vládnoucího muže“ – racionálního, výkonného, nezávislého, heterosexuálního, křesťanského, bílého, zdravého, nikdy neplačícího jedince. Kolik takových lidí reálně po světě chodí, není jisté. Co jisté je, je to, že nesmyslnost tohoto pojetí lidství v současné době vnímá nejen feministické hnutí tvořené převážně ženami, ale právě už i řada mužů. I ti totiž zažívají a mohou vnímat řadu omezení, která nejen ženám, ale i jim samotným zabraňují ve svobodném prožívání životů. Jak říká H. Nagl-Docekal: „Jak může být člověk demokratem nebo demokratkou a nepřipojit se k feminismu?“31

Navzdory významným legislativním změnám díky první vlně feminismu a dalším společenským změnám díky druhé vlně feminismu nerovnost žen a mužů nadále přetrvává. To vede ke kladení si otázek:

- Je to stále jen nedostatek legislativy jako takové? Třeba jen toho, že řada potřebných úprav zatím přijata nebyla nebo je přijímána jen velmi pomalu? Mluvím zde například o otázkách povinnosti transparentnosti v odměňování, otázkách směřování dostatečných finančních prostředků do sítě zařízení péče o děti – které se děje samozřejmě také prostřednictvím legislativy – zákonem o státním rozpočtu nebo o úpravě zálohového výživného nebo o otázkách trestání za znásilnění.

- A/nebo hrají zásadní roli jiné faktory, jako například fakt, že většina osob, které mají vliv na vznik, interpretaci i aplikaci práva, jsou muži, a tím pádem jen nedochází k širšímu zahrnutí a uplatnění ženských zkušeností a hledisek do legislativy i aplikační praxe?

- Nebo je problém přetrvávání nerovností v samotném charakteru zvoleného nástroje, tedy v právu samotném?

- Je právo vůbec vhodné jako nástroj zrovnoprávnění?

Třetí vlnou feminismu je tak nově problematizována i samotná vhodnost použití práva za účelem zajištění rovnosti pro všechny. Je zpochybňována univerzální použitelnost teorie společenské smlouvy, na které je fungování práva v moderních společnostech vystavěno. Některé autorky a autoři uvažují o hledání jiné formy společenské správy.32 Tyto úvahy odpovídají úvahám vlastním teoriím postmoderny^33 nebo tekuté modernity,34 které mluví o vyčerpání se moderních institucí (z nichž jednou nepochybně právo je). Níže bude ukázáno, že právo jako systém má snad ještě šanci, a to především použitím interpretace teorie spravedlnosti Johna Rawlse, kterou představuje H. Nagl-Docekal v rámci třetí dimenze feministické kritiky práva (část 3.3).

3
Tři dimenze feministické kritiky práva

Předtím než představím jednotlivé dimenze feministické kritiky práva, ráda bych zmínila, že co se týče českého prostředí, není jisté, ve které vlně feminismu se u nás právě nacházíme. Jsme pravděpodobně samozřejmě jako v okolních zemích našeho civilizačního okruhu (za které považuji Evropu a Severní Ameriku a některé další země přímo těmito zeměmi ovlivněné, jako Austrálie a Nový Zéland) ve vlně třetí, ovšem s významnými přesahy do vln předcházejících. Specifický vývoj v postkomunistických zemích, kde druhá vlna feminismu probíhala jinak než na Západě, shora a bez silnější artikulace zájmů a požadavků samotnými ženami,35 je znatelný ještě dnes.36

Na jednu stranu se tak u nás např. nikdo nediví, že ve většině párů výdělečně pracuje mimo domov jak muž, tak žena, a ženy za své uplatnění na trhu práce a finanční samostatnost nemusely bojovat. Na stranu druhou si socialistická žena natolik zvykla (a její muž také) na dvojí břemeno (plné pracovní nasazení a zároveň plná péče o děti, domácnost i muže), že řadě z nás tato dvojí směna dodnes přijde také (stejně jako „nadvláda mužů“, jak o ní mluví P. Bourdieu výše) neutrální, přirozená a neměnná. Je potom pro nás náročné (a z pohledu našich mužů možná často troufalé) opravdovou rovnost v rodině, v práci či politice požadovat.

Jak výše uvádím, po dlouhá staletí existovaly výhradní kvóty pro muže do všech pozic významných pro chod společnosti. Bylo to způsobeno tím, že se zákony vztahovaly pouze na muže jako subjekty práva, a tedy účast žen byla ze zákona vyloučena. Muži tak měli výhradní slovo jak ve sféře veřejné, tím, že do ní měly ženy až do 20. století zákony zakázaný přístup, tak i ve sféře soukromé, protože za hlavy rodin byli považováni, což bylo též legislativně potvrzeno,37 jen muži.

Mnozí by relevanci tohoto problému přiznali v minulosti, ale ne už dnes. Máme rovnost de iure, zákon garantuje mužům i ženám stejná práva a povinnosti a je jen na nich samých, jak si individuálně své životy zvolí. Je to ovšem pravda? Opravdu právo rozličné životní strategie jak mužů, tak žen umožňuje a podporuje? Jak vlastně naše právo vypadá?

Právo tvoří muži a ženy jsou jeho příjemkyněmi bez toho, že by měly reálně významnější možnost jeho podobu ovlivnit.38 Ženy ale témata ani významněji nenastolují, jak ukazuje ve svém příspěvku M. Urbániková – jsou z různých důvodů významně podreprezentovány v názorotvorných, vlivných médiích. Podobně je to také, jak odkazuji výše, v rozhodovacích pozicích v rámci právnických povolání.

Právo samo o sobě nejenže realitu upravuje a strukturuje, ale také ji významným způsobem konstruuje a ovlivňuje. Vychází z ní, ale také ji odráží. Právo tak není ani dnes neutrální systém formálních pravidel. Právo jako integrální a dlouhodobá součást sdílí charakter společnosti. Právo (a jeho podoba) je také přímo závislé na politické moci, která jej upravuje a tvoří podle svých představ o správném řízení společnosti nebo aktuálních potřebách (které jsou opět, nejen v České republice, výrazně maskulinizované).

Právo je zrcadlem, ale i předobrazem sociální reality. Zkoumání tohoto jevu se mimo jiné obory věnuje též feministická kritika práva, ač u nás se zatím objevuje jen sporadicky. Jedinou českou autorkou je zatím příznačně jedna z editorek této publikace B. Havelková.39 Ze zahraničních zdrojů je významná např. i v češtině publikovaná práce H. Nagl-Docekal, jejíž upravenou typologii feministické kritiky práva také dále představuji a případně dotvářím.40

Feministická kritika práva se objevuje ve třech dimenzích. První je dimenze psaného práva, jeho obsahu a toho, co právem ještě není, ale mělo by být. Druhá dimenze se týká vzniku, interpretace a aplikace práva rozličnými aktéry a aktérkami. Třetí dimenze se dívá na právo jako na nástroj prosazování spravedlnosti. Toto dělení s rozlišením vývoje feminismu ve třech postupných vlnách přímo nekoresponduje. Naopak, dalo by se říct, že s každou další vlnou feminismu se objevují další dimenze feministické kritiky práva, aniž by byly ty dříve představené opouštěny. Je tomu tak především proto, že zohledňování jednotlivých požadavků především druhé vlny, ale i některých požadavků pocházejících již z vlny první dochází jen velmi pozvolna.

3.1
První dimenze – feministická kritika psaného práva

První dimenze feministické kritiky zkoumá právní úpravu a její dopady ve vztahu k ženám a mužům. Ideálním nástrojem pro toto zkoumání je tzv. gender impact assessment, tedy hodnocení dopadů právní úpravy na ženy a muže. V České republice existuje relativně nová metodika, která má za úkol pomoci vyhodnocovat budoucí dopady připravované legislativy na ženy a muže a díky tomu se vyvarovat přijetí takových opatření, která by byla ve vztahu k rovnosti žen a mužů jednoznačně negativní.41 Gender impact assessment používá pro své závěry především statistická data a sociologické analýzy. Působí však zejména do budoucna. První dimenze feministické kritiky práva však usiluje o nápravu i legislativy již existující.

Právní úprava je z pohledu feministické kritiky práva problematická tehdy, když:

1. je neutrální právní úprava tam, kde je z biologických důvodů potřeba úprava pro muže a ženy odlišná,

2. je odlišná právní úprava pro ženy a muže tam, kde je potřeba právní úprava neutrální,

3. je právní úprava zdánlivě neutrální,

4. jsou právní úprava a politiky pro rovnost žen a mužů dosud neexistující, ač potřebné.

3.1.1
Neutrální právní úprava tam, kde je z biologických důvodů potřeba úprava odlišná

Právní úprava ve vztahu k mužům a ženám neutrální, tedy taková, u které jsou nastaveny stejné požadavky a kritéria pro ženy i muže, je problematická tehdy, když je potřeba právní úprava pro muže a ženy z biologických důvodů odlišná. Jedná se například o případnou neexistenci ustanovení týkajících se postavení těhotných zaměstnankyň (ta jsou v České republice, zdá se, v pořádku) nebo nastavení fyzických výkonnostních kritérií pro přijímání do určitých druhů zaměstnání (armáda, policie apod.), pokud by bylo pro muže a ženy nediferencované. Je nicméně nezbytné nezapomínat na to, že samozřejmě musí být nastavena nějaká minimální hranice výkonu. Tato hranice bude pravděpodobně snadněji dosažitelná pro muže, ale mělo by být možné jí dosáhnout i pro ženy, lze také uvažovat o kombinaci různých zdatností. Dále je také možné zmínit vliv jiné stavby těl žen a mužů, z které plynou jiná zdravotní rizika u žen než u mužů, a tudíž jsou potřebná např. jiná pravidla týkající se bezpečnosti práce.

Co se týče české legislativy, v této publikaci se problematice věnuje např. K. Cásková v příspěvku, který se týká žen cizinek ze zemí mimo EU a problematiky zdravotního pojištění pro období těhotenství, porodu a poporodní péče. Tyto ženy jsou totiž, stejně jako jiní zahraniční pracovníci-muži ze zemí mimo EU, pojištěné jen po dobu trvání zaměstnaneckého poměru. Pokud jim ovšem není prodloužen pracovní poměr na dobu určitou (např. právě z důvodu těhotenství), pojištění končí a problém začíná. Komerční pojištění pro tyto cizinky je totiž de facto nedostupné (pojišťovny jeho uzavření z důvodu velké rizikovosti často vůbec nenabízejí, a pokud jej nabízejí, tak nemají povinnost smlouvu s danou osobou uzavřít).42

3.1.2
Odlišná právní úprava pro ženy a muže tam, kde je potřeba úprava neutrální

Další variantou je naopak legislativa, kdy je úprava zvláštní pro muže a ženy, ačkoliv k tomu neexistuje legitimní odůvodnění (např. výše zmíněné fyzické rozdíly mužů a žen) a je třeba rovná. Vyskytuje se především v oblastech mateřství a rodičovství nebo péče, které jsou tradičně považovány za doménu žen. Taková úprava může být znevýhodňující jak pro ženy, tak pro muže.

Jedná se nebo jednalo se například o:

- dříve platný plošný zákaz práce žen v podzemí,43

- snížení důchodového věku s ohledem na počet vychovaných dětí jen pro ženy,44

- zákaz vykonávat práci přesčas pro těhotné zaměstnankyně,45

- povinnost žen používat k příjmení příponu -ová [pokud žena a) není cizinka, b) nemá za muže cizince, c) neplánuje žít v zahraničí, d) není jiné národnosti než české],46

- možnost přerušení výkonu trestu odsouzené ženě (ne muži), která před nástupem výkonu trestu řádně pečovala o své nezletilé dítě,47

- zákaz použití služebního psa, elektrického nebo jiného obdobně dočasně zneschopňujícího prostředku a střelné zbraně uložený příslušníkům vězeňské služby a justiční stráže proti ženě, zatímco proti muži je toto použití dovoleno,48

- plošně odlišně stanovené hygienické limity pro ruční manipulaci s břemeny pro muže a ženy,49

- dříve platná možnost nižšího povinného ručení pro ženy z důvodu statisticky bezpečnějšího řidičského chování^50 apod.

Uvedení zkratky apod. odkazuje k tomu, že výčet není vyčerpávající. Sama na různé odlišnosti narážím průběžně a jsem si jista, že řada podobných ustanovení ještě zůstala mým očím skryta.51

Druhé, co je podle mého názoru třeba zmínit, je to, že netvrdím, že fyzické rozdíly mezi muži a ženami neexistují. Aby se na základě těchto rozdílů ale daly činit konkrétní závěry, je třeba je nejprve jednoznačně identifikovat, což je ovšem proveditelné pouze statisticky. Na základě průměrných ukazatelů o odlišné fyzické výkonnosti nebo behaviorálních charakteristikách mužů a žen nicméně nelze podle mého názoru usuzovat na konkrétní vlastnosti a charakteristiky každé jednotlivé ženy a muže a s ohledem na průměr potom stanovovat pravidla platná pro všechny ženy a pro všechny muže stejně. Dochází tak totiž k penalizaci každé jednotlivé ženy nebo každého jednotlivého muže za příslušnost k tak vnitřně heterogenním skupinám, jako jsou všichni muži a všechny ženy (příkladem budiž třeba již zmíněná dřívější úprava možnosti nastavení odlišné výše povinného ručení pro ženy a muže, kterou jako diskriminační vůči mužům, a tedy protiprávní shledal Soudní dvůr EU^52).

Jinými slovy, proč by žena velmi fyzicky zdatná, např. (bývalá) vrcholová sportovkyně, pokud to zvládne, nemohla ručně občas zvedat a přenášet břemena těžší než 20 kg (muži mají hranici na 50 kg)? Jako problematické vidím plošné vynětí žen z určitých činností obzvláště v situaci, pokud alternativy, které se ženám nabízejí (často srovnatelně fyzicky náročné – již výše zmíněná práce na pozici zdravotní sestry oproti práci v zdravotní záchranné službě), jsou navíc méně finančně ohodnocené než pozice vyhrazené pro muže.53

3.1.3
Právní úprava zdánlivě neutrální

Další skupinou pravidel jsou pravidla tzv. zdánlivě neutrální. Jedná se o takovou úpravu, která je vlastně nepřímo diskriminační, tedy je formulována neutrálně, ale na muže a ženy dopadá nerovně, zpravidla negativně na ženy.

Jedná se například o nastavení povinnosti zákonné délky praxe pro možnost postupu na vyšší pozice a doprovázené také nemožností takovou praxi vykonávat na částečný úvazek při zachování její délky, anebo dokonce vůbec (například v justici nebo advokacii^54 nebo poskytování habilitačních stipendií pouze osobám ve věku do 40 let).

Při používání těchto pravidel totiž není zohledněno to, že jsou to ženy, které z 98 % v České republice pečují o děti.55 Přitom nelze bez dalšího předpokládat, že by osoba, která by praxi vykonávala určitou dobu např. na částečný úvazek, nemohla dosáhnout stejné excelence jako osoba s klasickou osmihodinovou pracovní dobou. Navíc osoby pečující o děti nebo jiné závislé osoby získávají díky této zkušenosti další důležité kompetence, které mohou v další pracovní praxi využít (time management, schopnost přizpůsobení se vnějším okolnostem, pokora, schopnost vnímání reality jinou optikou než vlastní atd.). Nápomocné v tomto ohledu není ani to, že v ČR chybí úprava, která by zjednodušovala využívání flexibilních forem práce (na mnoha soudech v ČR například není soudním zaměstnancům ani umožněna flexibilní úprava pracovní doby, natož práce z domova).

Zdánlivě neutrální je také to, jak jsou muži a ženy v právu označováni.56 Legislativa je formulována v mužském rodě, tedy přímo oslovuje výhradně muže. Ženy oslovuje zprostředkovaně, prostřednictvím tzv. generické funkce maskulina, o které jsem výše ukázala, že není historickou součástí jazykových systémů, a tedy s pravděpodobností blížící se jistotě ani češtiny. Zajímavé však je, že v některých momentech právo ženský rod zná. A to v momentech, upravuje-li tradičně ženská témata, jako je mateřství a péče o děti, nebo pokud jde o označení tradičně (původně především) ženských pracovních pozic (zdravotní sestra, modistka-čepičářka atd.). Toto nesystematické nakládání s jazykem samo o sobě ukazuje na to, že to s generickou funkcí maskulina nebude tak horké. Proč bychom jinak nepoužívali jen pojmy v maskulinu, například jen „vdovecký důchod“ nebo „sleva na manžela“?

3.1.4
Právní úprava a politiky pro rovnost žen a mužů dosud neexistující, ač potřebné

Jako poslední se dostávám k rozhodně nejširší skupině pravidel, která mají znevýhodňující dopad na ženy (v některých případech ale i na muže), a to těch pravidel a právních úprav, které ač jsou potřebné pro zohlednění ženských zkušeností a potřeb nebo pro eliminaci jevů, které negativně dopadají většinově na ženy, ještě vůbec přijaty nebyly. Uveďme například to, že při realizaci pasivního volebního práva (tedy usilování o získání rozhodovacích pozic) se ženy i dnes, 100 let od zrovnoprávnění de iure, setkávají s řadou problémů a překážek, se kterými se muži nesetkávají (otázky slaďování pracovního a rodinného života, otázky předsudků a stereotypů o odlišných schopnostech a vlastnostech žen a mužů atd.).

Může se dále jednat třeba o:

- otázky úpravy používání argumentu vážných provozních důvodu při ne/umožnění přiměřených úprav pracovní doby pečujícím rodičům,57

- nedostatečné (nejen finanční) ohodnocení péče o děti,58

- nedostatečné zajištění kapacit státních zařízení péče o děti,

- otázky trestné násilné činnosti na ženách, např. znásilnění,59

- ignorování tématu prostituce,

- ochranu a úpravu přístupu k obětem trestných činů,60

- nedostatečnou prevenci negativního působení médií a reklamy ve veřejném prostoru, které může dopadat na zachování důstojnosti žen a mužů (násilný nebo sexistický obsah),61

- absenci povinnosti transparentního odměňování žen a mužů (alespoň např. ve státních institucích),

- ne-úpravu zálohovaného výživného,62

- nedostatečnou podporu osob se zdravotním postižením (o které pečují v České republice opět především ženy),63

- dodnes nerealizované odškodnění sterilizovaných žen se zdravotním postižením nebo romských žen,64

- nedostatečnost úpravy porodnictví (problematika otázek místa porodu i toho, kdo má s porodem matkám pomáhat),65

- nedostatečnou úpravu reprodukčních práv,66

- nerovné zacházení se stejnopohlavními páry ohledně možnosti uzavřít manželství^67 nebo

- nedostatečnou úpravu postavení žen-diplomatek a jejich rodin v zahraničí atd.

Rozbor většiny zmíněných otázek naleznete níže v této publikaci, jiné budou součástí Mužského práva II. Vedle přijímání zákonné úpravy existují ještě samozřejmě jiné možnosti, jak v jednotlivých oblastech na potřeby a poptávku řešení nedostatků reagovat. Může se jednat o metodické vedení (třeba dozorových orgánů), dobrovolné iniciativy (třeba zaměstnavatelů/ek) nebo přijímání podzákonné legislativy (třeba nařízení vlády nebo ministerských vyhlášek). Zde ovšem narážíme též na „kapacity“ případných realizátorů problém vidět, neboť legislativní sbor, vláda i vedení ministerstev jsou (data viz výše i níže) značně maskulinizované a ženské zkušenosti v nich nezní dostatečně hlasitě. Této dimenzi feministické kritiky práva se věnuje další část tohoto příspěvku.

3.2
Druhá dimenze – feministická kritika vzniku, interpretace a aplikace práva

Jak už bylo výše zmíněno, jedním z kritických okamžiků vzniku práva jako univerzálního nástroje prosazování rovnosti a spravedlnosti je složení zákonodárných sborů, které právo tvoří. Maskulinizaci politiky se v této publikaci věnují také M. Kos Mottlová a O. Slačálek. O tom, že z pohledu tvůrců práva mluvíme jednoznačně o mužské právu, nemůže být pochyb, ženy nikdy netvořily více než 30 % osob v parlamentu a v posledních desetiletích se jejich podíl setrvale drží maximálně okolo jedné pětiny.68

Významné jsou ale i další momenty „okolo“ psaného práva, řekla bych „procesní otázky v širším slova smyslu“. Mezi ně řadí H. Nagl-Docekal^69 (a já ji částečně doplňuji) např. okolnosti výpovědí u soudu,70 přístup ze strany policie,71 ale i státního zastupitelství při objasňování trestné činnosti, stereotypy a předsudky osob v právnických povoláních (které mohou například vést k tomu, že plně kompetentní otec nezíská dítě do své péče proto, že „dítě patří k matce“, nebo vysoce postavená manažerka se dočká omluvy, ne tak odškodnění, za diskriminaci až po 13 letech od podání žaloby a po sérii odvolání, protože možná „bůhví jak to bylo, ona je nějaká ostrá“72).

Výzkumy rozdílného rozhodování žen a mužů v české justici zatím k dispozici nejsou, a jak píšou M. Urbániková, D. Kosař a B. Havelková, vůbec není nesporné, že muži rozhodují více stereotypně než ženy nebo naopak (i když zahraniční studie spíše ukazují, že se rozdíly v rozhodování mezi soudci a soudkyněmi objevují). Pustím-li se na pole vlastních dojmů, řekla bych, že pro české prostředí je časté to, že většina mužů i žen v justici rozhoduje spíše tradičně a konzervativně – tím myslím například to, že dítě spíš svěří do péče matce než otci, že za znásilnění uloží nižší trest než za těžké ublížení na zdraví nebo majetkovou trestnou činnost, případně trest podmínečně odloží, že za domácí násilí nejsou ukládány dostatečné tresty a ke kriminalizaci násilníka se přistupuje pozdě, že obětem diskriminace nepřiznají dostatečné odškodnění za nemateriální újmu nebo nechají na libovůli zaměstnavatele, kdy jde nebo nejde o vážné provozní důvody při jeho neochotě umožnit pečující osobě přiměřenou úpravu pracovní doby, apod. Proč? Protože podobně funguje (patriarchální) svět kolem nás, jsme jeho součástí, vyrostli jsme v něm, prošli jsme v něm formálním vzděláním a jsme v něm jako doma.

Dalším důvodem podporujícím toto tvrzení je také to, že feministická kritika práva a feminismus nejsou zatím v ČR^73 více rozšířené, stejně jako není významněji rozšířena agenda rovného zacházení a nediskriminace z důvodu genderu. Dopad má podle mého názoru též absence těchto témat na právnických fakultách v ČR, která pokračuje i během celoživotního (nepovinného) vzdělávání soudkyň a soudců ze strany Justiční akademie. Školení a kurzy s tematikou nediskriminace jsou naprostou vzácností a vzdělávací akce týkající se feministické kritiky práva v ČR ještě neproběhla. Naprosto unikátním je pak kurz B. Havelkové na Univerzitě Karlově v Praze s názvem Gender a právo, který ovšem není kurzem pravidelným, neboť autorka má své hlavní působiště ve Velké Británii.

Co dále hraje významnou roli při interpretaci a aplikaci práva a co se zpětně poté podle mého názoru projevuje v nižších patrech justice, je nedostatek žen a jejich životních zkušeností ve vedení soudů i ve vyšších patrech soudní soustavy (a například i státního zastupitelství), neboť jsou to právě tyto instance, které v konečném důsledku tvoří autoritativní interpretaci nejen hmotného, ale i procesního práva. Některé z žen, jimž se podaří do vyšších pater justice dostat, obdobně jako v jiných oborech často nemají sílu či chuť tato témata reflektovat a mohou hrát i roli tzv. včelích královen, čímž se myslí, že jim vyhovuje pozice jediné ženy, z níž čerpají výhody, a nechtějí, aby do jejich království přišly další ženy, které by pro ně byly nevítanou konkurencí, nebo nechtějí ženské zkušenosti zohledňovat, protože když ony se snažily uspět, také to nikdo nedělal.74

I na českých právnických fakultách se právo prozatím stále vyučuje tradičním a konzervativním způsobem. V rozhodovacích pozicích na nich ženská zkušenost, jako jinde v rozhodovacích pozicích, též chybí, i když ne tolik jako jinde. Jak uvádí Z. Vikarská ve svém příspěvku v této knize, jednotlivé katedry na čtyřech právnických fakultách v ČR mají ve svém vedení zastoupení žen cca 36 %. Na pozicích děkanů a proděkanů je situace srovnatelná, ženy mezi děkany a proděkany tvoří 37 %, a to především zásluhou Plzně a Olomouce, kde mají ženy většinu. Dvě tradiční právnické fakulty v Brně a Praze nadále udržují převahu mužů, a to v poměru 75 % ku 25 %.75 Co je to ovšem ve vztahu k podílu absolventů a absolventek právnických fakult, z nichž ženy tvoří již od roku 2006 víc než polovinu,76 a jakou to ukazuje úspěšnost mužů a žen při usilování o získání pozic na právnických fakultách?

Domnívám se však, že pokud bychom provedli longitudinální studii zastoupení žen a mužů ve vedení právnických fakult, viděli bychom, že se situace postupně zlepšuje. Dá se též předpokládat vliv tohoto vývoje na volbu důležitých témat na jednotlivých fakultách atd. Uvidíme, zda se v budoucnu výrazněji projeví rozdíly v zastoupení žen a mužů v rozhodování na jedné straně na fakultách v Praze a Brně a na druhé straně v Plzni a v Olomouci třeba v důrazu na způsob výuky, zahrnování nových témat do kurikul atd.

3.3
Třetí dimenze – feministická kritika práva jako účinného nástroje prosazování spravedlnosti pro všechny

Třetí dimenze feministické kritiky práva zkoumá (ruku v ruce s třetí vlnou feminismu) samotné právo jako nástroj prosazování spravedlnosti. Je kritická k okolnostem vzniku a prvotnímu nastavení práva výhradně pro jeho původní subjekty – muže-hlavy rodin. Právě muži, hlavy rodin, byli stranami společenské smlouvy, která stála na počátku teoretického uvažování o právu, a jim bylo právo v podobě, na které stavějí naše právní systémy dnes, určeno. A to do té míry, že všichni klasikové teorie práva, jako T. Hobbes, J. Locke, již zmíněný J. J. Rousseau, ale i I. Kant, považují za smluvní partnery společenské smlouvy výhradně muže nebo jako J. Rawls hlavy rodin v tradičním slova smyslu, což v konečném důsledku má téměř totožný efekt.77

Je nebo může být tedy právo vůbec dobrý nástroj pro prosazování spravedlnosti? Nebo je tak bytostně patriarchální, že slouží jen mužům k udržování hegemonie? Jaká jsou základní státoprávní východiska? A je možné s nimi konstruktivně pracovat a dotvářet je tak, aby bylo možné zrovnoprávnění žen a mužů?

H. Nagl-Docekal tvrdí, že právo svůj potenciál být nástrojem pro prosazování spravedlnosti má, a já se s její pozicí ztotožňuji. Podle jejího názoru je ovšem nutné provést několik kroků, které představuje prostřednictvím reformulace teorie spravedlnosti J. Rawlse. Zaměřuje se především na tzv. původní pozici a závoj nevědomosti. Rawls odkazuje k tzv. původní, základní pozici (original position), ve které jsou jedinci, tedy přesněji (u něj) hlavy rodin, za závojem nevědomí. V této pozici nevidí (= nevědí) nic o svých budoucích charakteristikách. Nevědí, jestli budou bohatí, nebo chudí, chytří, nebo hloupí, zdraví, nebo nemocní či zda se narodí v ghettu, nebo do milionářské čtvrti, a nevědí to ani o dalších členech své domácnosti. Proto by tyto osoby zahalené závojem nevědomí při hledání nejspravedlivějších pravidel pro všechny vybíraly taková, která by jim co nejméně uškodila, kdyby náhodou ony samy nebo jejich blízcí „neměli štěstí“. J. Rawls, stejně jako H. Nagl-Docekal vycházejí při formulaci odpovědí na otázky teorie spravedlnosti také z I. Kanta a jeho kategorického imperativu.

Podmínky pro fungování práva jako univerzálního nástroje prosazování spravedlnosti pro všechny pak Nagl-Docekal formuluje takto:

Za prvé je třeba společenskou smlouvu přeformulovat s ohledem na spravedlnost z hlediska genderu. A to tak, že za jednotlivce, smluvní stranu společenské smlouvy, a tedy subjekt práva je nezbytné považovat nejen hlavy rodin nebo muže, ale i ženy (samozřejmě včetně dalších charakteristik, o kterých byla řeč dříve, jako je věk, třída, zdravotní postižení nebo náboženské vyznání atd.).78 K tomu je potřeba: aktivní politická účast všech (jak mužů, tak žen), rovné postavení žen a mužů v rámci rodin a neodkazování úpravy rodinných a soukromých vztahů mimo právo jako něčeho neveřejného (soukromé je veřejné neboli osobní je politické, viz výše, část 2.2).

Dále je třeba při uvažování o společenské smlouvě nezapomínat na vevázání osob do různých společenství a na kolektivitu^79 (protože nejde jen o jednotlivé konkrétní osoby, ale o smlouvu všech se všemi). Je třeba také pamatovat na skupinové charakteristiky, kvůli kterým jsou někteří a některé vystaveni různým dalším formám nerovného zacházení,80 a na již zmíněný nový pojem soukromého (tedy toho, že soukromé je veřejné).

Jak pomoci našim zákonodárcům a zákonodárkyním závoj nevědomí odpovědně používat a při přípravě legislativy dokázat své osobní preference, pozice a priority „odfiltrovat“? Je jasné, že na své ukotvení ve společnosti (oproti teoretickému Rawlsovu konceptu) zapomenout v praxi nelze. Co však lze, je dávat si pozor na považování se za automaticky objektivní a nestrannou osobu, svou pozicionalitu^81 si aktivně, kriticky a vlastně ustavičně připomínat a snažit se optiky lidí s odlišnými charakteristikami a osudy co nejvíce zahrnovat. „Zkušenostně pestré týmy ostatně také fungují efektivněji než kolektivy homogenní, neboť dokážou jako celek lépe postihovat složité a komplexní jevy ve společnosti či businessu.“82 Jedním z vynikajících nástrojů je – ve vztahu k rovnosti žen a mužů – již výše zmíněné (část 3.1) hodnocení dopadů přijímané legislativy na ženy a muže. Významnou složkou udržení závoje nevědomí na místě je také aktivní zpětná vazba ze strany široké veřejnosti, ať již prostřednictvím médií, veřejných akcí, neziskových organizací, nebo nezávislých iniciativ.

4
Závěr – vize – solidarita

V tomto článku jsem shrnula základní teoretická východiska publikace, kterou máte před sebou. Předložila jsem teze týkající se nefunkčnosti rovnosti bez svobody a naopak, představila jsem, co pro nás název Mužské právo znamená. Dále shrnuji základní informace týkající se průběhu jednotlivých feministických vln a pojímání práva v nich. Právo bylo ve všech třech opravdu klíčovým nástrojem pro provádění změn. Feministická kritika práva se začíná objevovat již během vlny první a dodnes neutichla, čehož důkazem je i tato kniha. Na aktuální a zároveň stěžejní otázku, kterou feministická kritika práva v posledních desetiletích položila, tedy „je právo vůbec vhodným nástrojem zrovnoprávnění?“, odpovídáme ano. Právo může být nástrojem pro prosazení rovnosti žen a mužů, nicméně je potřeba jej poctivě zkoumat a měnit. A nejen to, je třeba také zkoumat a stále měnit a vylepšovat procesuální podmínky vzniku práva, stejně jako jeho interpretaci a aplikaci, které jsou i nadále, nejen v ČR, téměř výhradně v mužských rukou.

Jaké jsou tedy podmínky pro fungování práva jako nástroje prosazování rovnosti pro všechny? Jednak se ukazuje, že opravdu nelze, jak shrnuji v části 1.5, prosazovat svobodu bez rovnosti. Na svobodu klademe důraz neproblematicky, je to naše sdílená hodnota, a to například také proto, že naše totalitní zkušenost není ještě tak daleko.

Rovnosti se už ale také věnujeme. Důkazem je tato kniha a také pozornost, prostor a respekt, kterého se široce dostává významným ženským osobnostem dneška, které nezapadají do šablon mužského světa, ale naopak mimo nesporných kvalit odborných a/nebo politických disponují velkou měrou senzitivity vůči zkušenosti ženské nebo menšinové (A. Merkel – německá premiérka, J. Ardern – premiérka Nového Zélandu, Z. Čaputová – slovenská prezidentka, G. Thunberg – švédská aktivistka, R. Bader Ginsburg – soudkyně Nejvyššího soudu USA, A. Šabatová – disidentka a současná veřejná ochránkyně práv, E. Wagnerová – bývalá ústavní soudkyně a senátorka, K. Šimáčková – iniciátorka této publikace, její editorka a ústavní soudkyně – a mnoho dalších). Úspěch jejich „nového vládnutí“ a jejich vliv na dnešní svět jsou nezpochybnitelné.

A co třetí hodnota, která bývá s rovností a svobodou od dob Francouzské revoluce spojována? Co svornost, solidarita? Solidarita jako třetí do party v triádě volnost, rovnost, svornost?83 O solidaritě uvažuji na dvou úrovních. Solidarita jako hodnota a solidarita jako apel na akci. Obě roviny jsou nutně propojené, jedna z druhé vychází a jsou vlastně dvěma stranami jedné mince.

Aby demokratická společnost fungovala, je podle mého názoru potřeba, aby byly přítomny, ctěny a prosazovaly se volnost, rovnost a solidarita souběžně. Každá má však jinou povahu. Solidarita se mi jeví, jako by se měla uplatňovat především na úrovni jednotlivců a jednotlivkyň.

Třeba je solidarita právě ten pojicí prvek, na který čekáme a který potřebujeme, abychom čelili nerovnostem, klimatické změně, válečným konfliktům,84 nárůstu extremismu, polarizaci společností či negativním dopadům globalizace. Ženy jako tradiční (dobrovolné i nedobrovolné, ale určitě dlouhodobé) nositelky vzájemnosti by mohly, samozřejmě ruku v ruce a v přátelství a spolupráci s muži, přinést důrazem na solidaritu a sdílení nové pohledy na správu věcí veřejných a být významnou změnou při hledání vhodných postupů a metod pro současný svět.

1  Poznámka k jazyku: V tomto příspěvku používám – na rozdíl od generického maskulina, tedy jazykového úzu v České republice – genderově senzitivní jazyk. Variant jeho použití je celá řada. Pro větší přehlednost textu pracuji v materiálu s jednotlivými formami genderově senzitivního jazyka flexibilně, prolínají se a navzájem střídají. Jména zahraničních autorek uvádím zásadně bez -ová, neboť a) považuji za nerelevantní fakt, že čtenáři nebo čtenářce nebude ze samotného jména zřejmé pohlaví dané osoby, b) srozumitelnost zvyšuji v některých případech uvedením i křestního jména (Virginia Woolf) nebo c) předpokládám, že osoba a její pohlaví jsou všeobecně známé, pokud je pro srozumitelnost textu třeba vědět, mluví-li se o ženě, nebo o muži.

2  První vlaštovkou byl v tomto ohledu i níže zmiňovaný článek B. Havelkové K čemu jsou feministická/genderová právní studia. Jiné právo. 21. 4. 2013. Dostupné na: http://jinepravo.blogspot.com/2013/04/k-cemu-jsou-feministickagenderova_21.html (cit. 15. 8. 2019).

3  Jako zdroj dat byla použita Genderová mapa, kterou spravuje organizace Otevřená společnost, o. p. s., dostupné na: http://www.genderovamapa.cz/ (cit. 15. 8. 2019), a od stejné organizace publikace Bereme ženy na palubu. Analýza zastoupení žen a mužů ve vedení veřejných firem. Dostupné na: http://www.otevrenaspolecnost.cz/download-publication/845 (cit. 15. 8. 2019).

4  Poslanecká sněmovna PČR. Fórum 50 %. Dostupné na: https://padesatprocent.cz/cz/statistiky/zastoupeni-zen-a-muzu-v-politice/poslanecka-snemovna (cit. 15. 8. 2019).

5  Podle webových stránek Senátu Parlamentu ČR, dostupné na: www.senat.cz. (cit. 15. 8. 2019).

6  Podrobněji viz: Kolegium děkana. Právnická fakulta Univerzity Karlovy. Dostupné na: https://www.prf.cuni.cz/kolegium-dekana-1404050142.html; Kolegium děkana. Masarykova univerzita Právnická fakulta. Dostupné na: https://www.law.muni.cz/content/cs/o-fakulte/organizacni-struktura/organy-fakulty/kolegium-dekana/; Děkanát. Právnická fakulta Západočeské univerzity v Plzni. Dostupné na: https://www.fpr.zcu.cz/about/structure/dekanat/; Fakultní orgány. Právnická fakulta Univerzita Palackého v Olomouci. Dostupné na: https://www.pf.upol.cz/o-fakulte/fakultni-organy/#c2870 (vše cit. 15. 8. 2019).

7  Význam pojmů patriarchát, androcentrismus a gender, jak je v tomto příspěvku a potažmo celé knize chápeme, vysvětluji podrobněji níže (především část 2), k pojmu gender také viz úvodní text od B. Havelkové.

8  H. Havelková ve svém příspěvku v této knize cituje z ROUSSEAU, J.-J. Emil čili o vychování. 2. díl (4. a 5. kniha). Přeložili Jaroslav Novák a Milan Svoboda. Praha: Dědictví Komenského, 1911, s. 228, par. 32.

9  Tamtéž.

10  K tomuto podrobněji viz de BEAUVOIR, S. Druhé pohlaví. Orbis, 1967.

11  Zákon ze dne 29. února 1920 č. 121/1920 Sb., kterým se uvozuje ústavní listina Československé republiky.

12  Baršová cituje z BROKLOVÁ, E. První československá ústava: diskuse v ústavním výboru v lednu a únoru 1920. Praha: Ústav pro soudobé dějiny ČSAV, 1992.

13  V českém prostředí můžeme jmenovat například v 19. století V. Náprstka nebo prvního prezidenta T. G. Masaryka, dnes zase např. muže z iniciativy Genderman, dostupné na: http://www.otevrenaspolecnost.cz/genderman (cit. 15. 8. 2019), nebo jednotlivé další známé osobnosti, jako je instruktor sebeobrany a právník Pavel Houdek, filmový kritik Kamil Fila, aktivista a stavitel lodí Tomáš Pavlas, publicista Petr Bittner, básníci Jan Škrob nebo Lukáš Senft a další. Je ovšem nutno přiznat, že osobnosti kalibru prvního prezidenta Osvoboditele ještě trochu chybí.

14  HAVELKOVÁ, H. První a druhá vlna feminismu, podobnosti a rozdíly. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004, s. 169–170. Dostupné také na: http://nesehnuti.cz/zeny/wp-content/blogs.dir/2/files/abc_fem1.pdf (cit. 15. 8. 2019).

15  VALDROVÁ, J. Reprezentace ženství z perspektivy lingvistiky genderových a sexuálních identit. Slon, 2018, s. 139.

16  Například § 9: „Právo voliti do sněmovny poslanecké mají všichni státní občané Československé republiky bez rozdílu pohlaví, kteří překročili 21. rok věku svého a vyhovují ostatním podmínkám řádu volení do poslanecké sněmovny.“

17  HAVELKOVÁ, H. První a druhá vlna feminismu, podobnosti a rozdíly. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004, s. 177–178.

18  Zde je třeba upřesnit, že zákaz sdružování obecně neplatil, nicméně povoleno bylo jen sdružování režimu poplatné a nepolitické, takže skutečně svobodné, nedej bože kritické sdružování a vyjadřování prostě nebylo možné.

19  HAVELKOVÁ, H. První a druhá vlna feminismu, podobnosti a rozdíly. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004, s. 177.

20  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Praha: Slon, 2007, s. 245–301.

21  Podrobněji o otázkách znásilnění píše v této publikaci R. Šafařík.

22  SAINI, A. Od přírody podřadné: Jak se věda mýlila v ženách. Praha: Academia, 2018.

23  Na vlastní oči ověřeno autorkou při návštěvě Mostecké uhelné na konci devadesátých let 20. století.

24  Podle Rovná odměna. Dostupné na: http://www.rovnaodmena.cz/ (cit. 15. 8. 2019).

25  Tehdejší článek 119 zní:

„Každý členský stát zajistí v průběhu první etapy uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou práci a bude ji nadále dodržovat.

Odměnou ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.

Rovnost odměňování mužů a žen bez diskriminace na základě pohlaví znamená:

a) že se odměna za stejnou práci vypočítává při úkolové mzdě podle stejné sazby;

b) že časová odměna za práci je stejná na stejném pracovním místě.“

Článek byl později přečíslován (dnes čl. 157 Smlouvy o fungování EU) a rozšířen o povinnost stejné odměny nejen za stejnou, ale i za rovnocennou práci a o možnost zavádění pozitivních opatření (odst. 4 tamtéž).

26  SOKOLOVÁ, V. Současné trendy feministického myšlení. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004.

27  Podrobněji viz B. Havelková a její úvodní příspěvek v této publikaci nebo SOKOLOVÁ, V. Současné trendy feministického myšlení. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004.

28  RENZETTI, C. M., CURRAN, D. J. Ženy, muži a společnost. Praha: Karolinum, 2003, s. 58.

29  K tomuto podrobněji viz de BEAUVOIR, S. Druhé pohlaví. Orbis, 1967.

30  BOURDIEU, P. Nadvláda mužů. Praha: Karolinum, 2003, s. 33–35.

31  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Praha: Slon, 2007, s. 272.

32  M. Kos Mottlová a O. Slačálek představují v této publikaci např. návrhy anarchofeminismu.

33  LYOTARD, J.-F. O postmodernismu. 1979, česky 1993.

34  BAUMAN, Z. Tekutá modernita. 2000, česky 2002.

35  SOKOLOVÁ, V. Současné trendy feministického myšlení. In: FORMÁNKOVÁ, L., RYTÍŘOVÁ, K. (eds.) abc feminismu. Nesehnutí, 2004.

36  K tomu více HAVELKOVÁ, B. Part II. Post-Socialism. Gender Equality in Law: Uncovering the Legacies of Czech State Socialism. Hart/Bloomsbury, 2017, s. 141 a násl.

37  Obecný zákoník občanský (ABGB) z roku 1811:

„§ 91

Muž je hlava rodiny. V této vlastnosti přísluší mu obzvláště právo vésti domácnost; náleží mu však také závazek, aby poskytoval manželce podle svého jmění slušnou výživu a zastupoval ji ve všech případnostech.

§ 92

Manželka obdrží jméno mužovo a požívá práv jeho stavu. Jest povinna následovati muže do jeho bydliště, pomáhati, seč jest, v domácnosti a ve výdělku a, pokud toho vyžaduje domácí pořádek, sama plniti i dáti plniti opatření mužem učiněná.“

38  Viz výše statistiky týkající se podílu žen v zákonodárných sborech.

39  Například HAVELKOVÁ, B. K čemu jsou feministická/genderová právní studia. Jiné právo. 21. 4. 2013. Dostupné na: http://jinepravo.blogspot.com/2013/04/k-cemu-jsou-feministickagenderova_21.html (cit. 15. 8. 2019).

40  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Praha: Slon, 2007, s 245–301. Rozdělení jednotlivých dimenzí feministické kritiky práva používáme jak H. Nagl-Docekal, tak i B. Havelková i já – až na drobné detaily a odlišnosti v terminologii totožně. B. Havelková navíc navrhuje čtvrtou dimenzi – dimenzi kritiky právní vědy a právního vzdělávání, kterou já zařazuji do dimenze druhé.

Další významná díla jsou například: MUNRO, V. E. Law and Politics at the Perimeter. Re-Evaluating Key Debates in Feminist Theory. Oxford: Hart, 2007; CHAMALLAS, M. Introduction to Feminist Legal Theory. Wolters Kluwer, 2013; LEVIT, N., VERCHICK, R. R. M. Feminist Legal Theory. New York University Press, 2006; SMART, C. Feminism and the Power of Law. Routledge, 1989; FREDMAN, S. Women and the law. Oxford University Press, 1997; CONAGHAN, J. Law and Gender. Oxford University Press, 2013.

41  Vláda ČR vzala Metodiku hodnocení dopadů na rovnost žen a mužů pro materiály předkládané vládě ČR na vědomí usnesením vlády ČR ze dne 8. 7. 2015 č. 542 a doporučila její využívání ve všech koncepčních, rozhodovacích a vyhodnocovacích procesech, které mají dopad na fyzické osoby. Podle: Metodika hodnocení dopadů na rovnost žen a mužů pro materiály předkládané vládě ČR. Vláda České republiky. Dostupné na: https://www.vlada.cz/cz/-138748 (cit. 15. 8. 2019).

42  Podrobněji viz samotný příspěvek.

43  § 238 zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce, ve znění do 23. 4. 2009.

44  § 32 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění.

45  § 241 zákoníku práce.

46  § 62 zákona č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů.

47  § 68 zákona č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody.

48  § 19 zákona č. 555/1992 Sb., o Vězeňské službě a justiční stráži České republiky.

49  § 29 nařízení vlády č. 361/2007 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví při práci.

50  § 13a zákona č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě a o změně souvisejících zákonů, ve znění do 24. 4. 2013 (zákon jako celek byl zrušen přijetím nového občanského zákoníku).

51  Prosím laskavé čtenářky a čtenáře, pokud by o podobné legislativě věděli, zdali by mi nedali zprávu na spondrova@gmail.com, děkuji případně tisíckrát.

52  Rozsudek Soudního dvora EU Test-Achats, C-236/09, ze dne 1. 3. 2011.

53  Podotýkám nicméně, že souhlasím s tím, že mají být stanovena pravidla týkající se ochrany zdraví při práci, a to jak pro muže, tak pro ženy. A to i pravidla navzájem se lišící – samozřejmě v souvislosti s odlišnostmi ve fungování mužských a ženských těl a vyššími nebo nižšími riziky specifických zdravotních obtíží. Jejich nastavení ale musí být odůvodněno konkrétní potřebou a musí být přiměřené tomu, jaké jsou následné dopady na ženy a muže jako skupiny a jednotlivé osoby. Vždy je třeba též zkoumat, zda konkrétní celoskupinové omezení v určitém parametru je pro dosažení cíle (např. ochrany zdraví) nezbytné a zda například není možné zavést jiné, méně omezující opatření.

54  Podrobněji viz M. Urbániková, D. Kosař, B. Havelková a také L. Madleňáková nebo V. Nováková v této publikaci.

55  Podíl mužů čerpajících rodičovský příspěvek je dlouhodobě pod 2 %. Viz Počet příjemců rodičovského příspěvku podle pohlaví. Ministerstvo práce a sociálních věcí. Dostupné na: https://www.mpsv.cz/cs/10543 (cit. 15. 8. 2019).

56  Téma podrobněji analyzuji ve speciálním příspěvku níže v této publikaci.

57  Podrobněji viz L. Obrovská v této publikaci.

58  Podrobněji viz Z. Andreska v této publikaci.

59  Podrobněji viz R. Šafařík v této publikaci.

60  Podrobněji viz B. Platzerová a také L. Hrdá nebo K. Šipulová a M. Hanych v této publikaci.

61  Podrobněji viz J. Kvasnicová v této publikaci.

62  Podrobněji viz G. Khazalová v této publikaci.

63  Podrobněji viz J. Chmelová a J. Lupačová v této publikaci.

64  Podrobněji viz E. Petrová v této publikaci.

65  Podrobněji viz A. Hořejší a také Z. Candigliota v této publikaci.

66  Podrobněji viz A. Majerčíková a také K. Šimáčková nebo M. Grochová nebo P. Kalla v této publikaci.

67  Podrobněji viz V. Procházka v této publikaci.

68  Pěkný přehled vývoje zastoupení žen a mužů zákonodárných sborech k dispozici na Křeslo pro ženy. Česko v datech. Dostupné na: https://www.ceskovdatech.cz/clanek/2-kreslo-pro-zeny/ (cit. 15. 8. 2019).

69  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Praha: Slon, 2007, s. 273–274.

70  Podrobněji viz L. Hrdá v této publikaci.

71  Velmi ilustrativní je pro tento příklad video z dílny BBC: S okradeným mužem je zacházeno podobně, jako někdy bývá zacházeno s oběťmi znásilnění: je tázán, jestli mu nepřipadá, že vypadá provokativně bohatě, proč nekřičel, když měl u krku nůž, a jestli to vlastně nebylo pozvání, aby byl okraden, když se nebránil. Ke zhlédnutí přes BBC Comedy. Twitter. Dostupné na: https://twitter.com/bbccomedy/status/840315832005738496 (cit. 15. 8. 2019).

72  NEPRAŠOVÁ, V. Jako první v Česku uspěla s žalobou na diskriminaci. Dočkala se „promiňte“ v novinách, statisícové náklady zůstaly. Seznam zprávy. 20. 3. 2019. Dostupné na: https://www.seznamzpravy.cz/clanek/jako-prvni-v-cesku-uspela-s-zalobou-na-diskriminaci-dockala-se-prominte-v-novinach-statisicove-naklady-na-soud-zustaly-68616 (cit. 15. 8. 2019).

73  Například pro již zmíněnou absenci druhé vlny feminismu u nás, jak ukazuje i B. Havelková ve svém úvodním příspěvku.

74  Podrobněji k tomuto fenoménu Šárka Homfray, jedna z přispěvatelek v této publikaci, v online článku Ženy, které nenávidí ženy. Syndrom včelí královny. Heroine. 7. 5. 2019. Dostupné na: https://www.heroine.cz/vztahy/796-zeny-ktere-nenavidi-zeny-syndrom-vceli-kralovny#anketa_52_42 (cit. 15. 8. 2019).

75  Viz podrobnější zdroje citované v poznámce č. 6.

76  Podrobněji viz M. Urbániková, D. Kosař a B. Havelková v této publikaci.

77  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Praha: Slon, 2007, s. 279.

78  Tamtéž, s. 280 a násl.

79  A solidaritu (pozn. autorky).

80  Včetně problematiky tzv. multiple discrimination neboli vícečetné diskriminace.

81  Pozicionalita = nahlížení problémů svou vlastní optikou, na základě vlastních zkušeností a/nebo znalostí, vlastních preferencí, hodnot nebo stereotypů, a tedy nikoliv objektivně.

82  Akční plán pro vyrovnané zastoupení žen a mužů v rozhodovacích pozicích na léta 2016–2018. Úřad vlády, 2016, s. 11. Dostupné na: https://www.vlada.cz/cz/ppov/rovne-prilezitosti-zen-a-muzu/dokumenty/akcni-plan-pro-vyrovnane-zastoupeni-zen-a-muzu-v-rozhodovacich-pozicich-na-leta-2016---2018-147260/ (cit. 15. 8. 2019).

83  Záměrně nehovořím o rovnosti, volnosti a bratrství, protože podle mého názoru sesterství jednoduše v bratrství obsažené není a nebylo to tak ani zamýšleno. Toto rozdělování však podle mého názoru není funkční, a proto používám spíše svornosti ve smyslu solidarity, ohledu a soudržnosti.

84  Podrobněji viz K. Molková Foukalová v této publikaci.

Feminismus, gender a právo

Barbara Havelková

„Feminismus – nikdy jsem přesně nevěděla, co to je. Jen vím, že mě lidé označují za feministku, kdykoli vyjádřím názory, které mě odlišují od kusu hadru.“

Britská spisovatelka Rebecca West, 1913

„Zaprvé nevím, co to je, a zadruhé mě to uráží!“1 dobře shrnuje postoj mnoha Čechů a Češek k feminismu, jako k intelektuální pozici a hnutí, i k genderu, jako analytickému konceptu. Cílem následujícího textu je zamyslet se nad pojmy feminismu a genderu v českém právním kontextu a pokusit se jak zhojit jejich neznalost či špatné pochopení, tak změnit nechuť k nim. Jejich definice (převážně ze zahraniční literatury) budu konfrontovat s tím, jak jsou (či častěji nejsou) chápány v Česku, a pokusím se také rozebrat, proč k nim existuje odpor či skepse. Text je psán z pozice, která feminismus i gender považuje za užitečné, či dokonce nezbytné pro hlubší poznání reality a pro komplexní a kritické pochopení fungování společnosti a práva. Je tedy přiznanou obranou pozice feminismu a konceptu genderu.

V textu používám generické femininum, pokud není vysloveně potřeba zdůraznit mužské pohlaví.2 Činím tak proto, abych převrácením tradičního používání generického maskulina čtenářkám zprostředkovala zkušenost četby textu, ve kterém je explicitně zahrnuto jen jedno pohlaví.

V předložené analýze pojmů feminismu a genderu, jejich kontur a jejich kritiky vycházím zaprvé z vlastní zkušenosti s diskusemi o tématu v českém právním prostředí, zadruhé ze zahraniční literatury a zatřetí z dotazníků,3 které byly rozeslány autorkám jednotlivých textů této knihy. Na dotazník odpověděla jen část autorek, některé odpověděly anonymně, jiné nikoli. Odpovědi jsem používala jako „odpich“ pro následující diskusi. Pomohly mi identifikovat určité neuralgické body, které je v českém prostředí třeba diskutovat. Nejedná se nicméně o metodologicky rigorózní analýzu výroků. Navzdory tomu jim věnuji velkou pozornost i plochu, protože jsou v českém prostoru málo přítomnou upřímnou reflexí členek právní obce. Navíc tyto odpovědi ukazují jak ztotožnění se s feminismem a analytickým pojmem genderu, tak určité pochyby a kritiku. Přijde mi užitečné zde tyto postoje jak v doslovném znění prezentovat, tak reflektovat. Všechna zvýraznění v odpovědích jsou má.

V následujícím textu nejprve představuji feminismus jako projekt, který identifikuje nespravedlnost vůči ženám a snaží se o její nápravu (část 1). Jednou z forem nespravedlnosti či nerovnosti podle osy pohlaví, zmíněnou několika autorkami textů v knize, je též nedostatečné zastoupení žen v rozhodovacích pozicích. Používám tento problém, abych se zamyslela nad pojmem „mužského práva“, případně alternativami k němu, zejména „patriarchálním právem“ (1.1). Poté stručně představuji dva cíle feminismu, identifikované našimi autorkami i zahraniční teorií: rovnost (1.2) a svobodu (1.3). V závěru první části pak diskutuji českou skepsi k feminismu a poukazuji zejména na fakt, že feminismů je mnoho a že se jedná o hnutí či projekt otevřený každému, kdo považuje za důležité, aby ženy nebyly znevýhodněny jen z důvodu svého pohlaví či genderu (1.4).

V druhé části představuji pojem genderu. Gender jako analytický koncept umožňuje odlišit sociálně vytvořené chápání pohlaví od toho biologického. Tento jeho obsah naše autorky téměř bez výjimky považují za přínosný. Současně je ale zjevné, že se jedná v českém prostředí o pojem kontroverzní, který se setkává s neporozuměním i odporem (2.1). Přijde mi proto důležité zdůraznit jeho jedinečnost a užitečnost pro právní praxi i pro akademické studium práva. Činím tak na příkladech antidiskriminačního práva a genderově podmíněného násilí (2.2).

V závěrečné části příspěvku se pak věnuji dvěma charakteristikám svého feminismu, které jsou též de facto definičními znaky současného mezinárodního akademického feminismu, ale které zároveň často chybí nebo nejsou doceněny v Česku: antiesencialismu a strukturální analýze problému nerovnosti pohlaví (část 3).

1
Feminismus

Podle rakouské filozofky Herty Nagl-Docekal se feminismus zaměřuje na společenský problém, který spočívá ve „znevýhodnění na základě příslušnosti k ženskému pohlaví, které dnes stejně jako dřív v nejrůznějších podobách prostupuje všemi oblastmi společenského života“.4 Editorka Journal of Women’s History Leila Rupp označuje za feminismus „tvrzení, že ženy byly a jsou jako skupina znevýhodněny ve srovnání s muži své rasy, třídy, etnicity či sexuální orientace; a závazek změnit struktury, které systematicky zvýhodňují muže nad ženami“.5 Toto chápání se odráží i v odpovědích našich autorek:

„Zjednodušeně bych feminismus definovala jako přesvědčení, že ani v dnešním světě si ženy nejsou s muži rovny a že čelí řadě genderově specifických překážek, na jejichž odstraňování by společnost měla aktivně pracovat.“

„[Feminismus bych definovala] jako přesvědčení, že mezi muži a ženami neexistuje žádný rozdíl, který by ospravedlňoval mocenskou nadvládu či jakkoli privilegovanější postavení jednoho pohlaví nad druhým z hlediska životních příležitostí i jejich reálného prožívání. Zároveň je to úsilí o to, aby tato skutečnost byla vnímána společností, která ji integruje do svých procesů, a aby tak byla sociální realita, kterou společnost vytváří, v souladu s touto skutečností.“

„[Feminismus se dá definovat jako] rozkrývání nerovností mezi muži a ženami na různých úrovních a snaha o nápravu.“

„Feminismus chápu jako snahu o narovnání historicky nerovného postavení mužů a žen, resp. hierarchického nadřazení maskulinity femininitě.“

Tyto definice mají společné tři prvky: 1) identifikují určité znevýhodnění, vyloučení či podřízení žen (často označované jako nerovnost); 2) poukazují, že pro ně není žádné legitimní ospravedlnění, a je tudíž nespravedlivé; a 3) v důsledku toho artikulují požadavek se situací něco dělat.6

1.1
Rozhodovací procesy a tvorba práva

Jednou z často zmiňovaných nerovností, nepřekvapivě vnímaných členkami právní obce a zmiňovaných též mými spolueditorkami v jejich úvodních příspěvcích, je nedostatečná přítomnost žen v rozhodovacích procesech (což samozřejmě znamená i při tvorbě práva):

„To označení pro mne znamená, že si přeji, aby se zvýšilo zastoupení žen v mocenských pozicích a aby ženský pohled^7 byl více brán v potaz. Situaci je třeba měnit, a proto je třeba i feministek.“

„Bylo by jen správné, aby byly slyšet a našly odpovídající zastoupení názory žen na řešení problémů diskutovaných ve společnosti. Nechci tvrdit, že ženy musejí mít nutně odlišné názory než muži, ale domnívám se, že mají přece jen poněkud jinou zkušenost než muži, se kterou k řešení problémů přistupují.“

„(Feminismus je) pro mě součást snahy o lepší svět a jak říká Herta Nagl-Docekal, jak může být člověk demokratem/kou a nepřipojit se k feminismu?“

Mnoho zahraničních feministických právniček se ve své definici feminismu zaměřuje na privilegování zájmů mužů^8 či na vyloučení, podřízení či nedostatečné zohlednění zájmů žen^9 při tvorbě práva.

Zatímco naše autorky se vyjadřují hlavně k absenci žen, zahraniční definice směřují spíše k obsahu norem. Je zde proto možná vhodné učinit krátkou poznámku k pojmu „mužského práva“.10 Je zjevné, že žijeme v systému, kde právo vytvářejí především muži.11 Tím nejsou zastoupeny a následně dostatečně zohledněny ženské životní zkušenosti. Současně je ale problémem, že právo je vytvářeno v systému patriarchátu, do kterého jsou socializováni nejen muži, ale i ženy. K jeho udržování tak mohou přispívat obě pohlaví.

Rozvedeme-li tyto dva analytické body, první poznámka poukazuje na nedostatečnou přítomnost žen. Tu je možné analyzovat jako problém sám o sobě (inherentně – jako nedostatečné plnění požadavků demokracie), často je ale poukazováno i na to, co kvůli absenci žen chybí (instrumentální argumentace^12). Pro některé je to „ženský pohled“, který je nutně odlišný (tedy mající jinou esenci) než mužský, pro jiné je to pohled formovaný odlišnou zkušeností. První postoj vychází z představ o existenci nevyhnutelných rozdílů mezi pohlavími, které vycházejí přímo z pohlaví, druhý je v principu odmítá (k rozdílu mezi nimi se ještě vrátím níže).

Jak nicméně ukázala zkušenost první vlny feminismu,13 která se snažila právě o nápravu vyloučení žen, „přidat ženy a zamíchat“ je postupem nutným, ale nikoli dostatečným k odstranění jejich znevýhodnění. Důvodem je, že v systému patriarchátu je obtížné rozhodovat nepatriarchálně, či dokonce antipatriarchálně. Jinými slovy, i ženy můžou patriarchát internalizovat, například vzít za své předpojatosti či předsudky o schopnostech a rolích žen.

Druhý analytický bod je tedy o obsahu práva, bez ohledu na to, kdo jej vytváří. Konkrétněji můžeme problém patriarchálního práva ilustrovat na příkladu soudního rozhodování. Preference žen pro svěřování dětí do péče v souvislosti s rozpady vztahu rodičů je v Česku často přičítán na vrub faktu, že v českém soudnictví převažují ženy.14 Ponechávám teď stranou, zda je tento přístup soudů odůvodněný či spravedlivý; je nicméně jasné, že z pohledu mužů se toto rozhodování může jevit jako zaujaté: ženy rozhodují ve prospěch žen. Přitom je ale možná i jiná analýza: toto rozhodování je zcela v souladu s tradičním genderovým nastavením, které chápe ženy jako pečovatelky a muže jako živitele. Ženy pak tento přístup v pečovatelských pozicích udržuje a současně je tím udržuje ekonomicky výrazně znevýhodněné (mít dobře placené zaměstnání, když je člověk nejen primární, ale též jedinou pečovatelkou, je obtížné a nízká výše a špatná vymahatelnost výživného ekonomické situaci rodin samoživitelek též neprospívá). To samozřejmě problematizuje závěr, že „ženy rozhodují pro ženy“. Navíc najdeme též celou řadu příkladů, kdy ženy-soudkyně rozhodují „ve prospěch mužů“. Individuální zkušenosti advokátek ukazují, že soudkyně v ČR nemají nějaké zvláštní pochopení pro oběti genderově podmíněného násilí a mají někdy tendenci se identifikovat spíše se „silnou“ stranou – tedy násilníkem.15 Nezdá se také, že by v případech, kdy je namítána diskriminace z důvodu pohlaví, měly ženy-soudkyně více pochopení pro žalobkyně než pro žalobce a že by měly více pochopení než muži-soudci.16 Čeští soudci a soudkyně tak rozhodují někdy zdánlivě ve prospěch žen, někdy ve prospěch mužů, ale skoro vždy ve prospěch patriarchátu.17

Zatímco pro první postřeh, poukázaní na nedostatečné zastoupení žen, je přiléhavé sousloví „mužské právo“, pro druhou pozici, starost o genderovou předpojatost práva, by asi byl přiléhavější pojem „patriarchální právo“.18 Důležité je, že obě zmíněné kritiky práva jsou feministickou analýzou. To ukazuje na mnohovrstevnatost či různorodost feminismu (k té více níže). Současně to ukazuje na důležitost analytického pojmu genderu, který nám umožňuje posvítit si na obsahové zatížení právních norem a jejich aplikace (pojmem genderu se blíže zabývá část druhá níže).

1.2
Rovnost

Z vyjádření našich autorek vyplynuly dvě hodnoty či cíle, o které se feminismus zasazuje: rovnost a svoboda. Co se týká rovnosti, bylo poukazováno, že rovnost jako právo či hodnotové východisko je v kontrastu s existujícími nerovnostmi ve společnosti. Zmiňován byl rozdíl mezi situací de iure a de facto:

„[Ž]eny byly po celá tisíciletí defavorizovány a (…) i přes snahy o zrovnoprávnění či přes existující formální zrovnoprávnění má společnost přece jen jinou dynamiku, k faktickým změnám ve společnosti dochází pomalu a pozvolna, a proto je zapotřebí na zlepšení postavení žen i nadále pracovat.“

Bylo reflektováno i to, že tato nerovnost není abstraktní a neodehrává se jen ve veřejném prostoru a na úrovni statistik, ale že bytostně zasahuje každého z nás, ať už si to uvědomujeme, či nikoli. A že může negativně zasáhnout i ty, které zdánlivě favorizuje:

„Po narození syna se mé přesvědčení, proč být feministou, ještě utvrdilo. Mimo jiné také proto, že bych byl rád, aby z něj vyrostl člověk, který se již nebude muset potýkat s diskriminací tak významné části společnosti, natož člověk, který by žil s pochybami, zda jeho úspěchy nejsou na úkor žen jen kvůli tomu, že je mužem, nebo dokonce člověka, který by nerovností vědomě využíval, anebo k prohlubování nerovného postavení mužů a žen aktivně přispíval.“

Feministický požadavek rovnosti je někdy v Česku špatně pochopen dvojím způsobem (obě kritiky byly též do jisté míry přítomny či reflektovány v odpovědích našich autorek). První (nespravedlivá^19) kritika feminismu je, že se snaží smazat rozdíly mezi muži a ženami. Jak zkonstatovala jedna naše autorka, „některé skupiny si aktuálně vykládají (feminismus) jako popření biologických odlišností“.20 Je samozřejmě pravda, že feminismu jde mimo jiné i o to, aby ženy mohly dělat to, co muži, pokud chtějí. Tedy aby nebyly z určitých vlastností či činností vyloučeny či aby se na ně nevztahovaly genderované sankce (ať již se to týká práce pod zemí, asertivní komunikace, či rozhodnutí nebýt primární pečovatelkou o děti). Feminismu jde o rovnost ve stejnosti, tedy aby ženy stejných aspirací i kvalit jako muži nebyly přehlíženy jen proto, že jsou ženy. Jde mu ale i o rovnost v rozdílnosti, tedy aby typicky ženské volby, jako například mateřství, neznamenaly automaticky znevýhodnění. Jak to stručně a výstižně formulovaly naše autorky, na jedné straně že „ženy jsou lidé jako muži a mají mít stejná práva“ a na druhé že „rozdíly mezi muži a ženami neospravedlňují jejich nerovné postavení“.

Druhé neporozumění souvisí s představou, že feminismus vyžaduje preferenční zacházení pro ženy:

„Nepovažuji se za feministku, protože všechny lidi považuji za sobě rovné. Mají-li být ženy nějak chráněny či dokonce zvýhodňovány, jde v mých očích o pozitivní diskriminaci, možná v některých případech odůvodněnou, ale je to třeba zkoumat případ od případu.“

K tomu je potřeba říci dvojí. Zaprvé, v rovině záměru toto chápání neodpovídá převažujícím cílům feminismu. Představa preference je myšlení do velké míry ovlivněné existující genderovou hierarchií, které si, podle mne, neumí svět představit bez dominance jednoho pohlaví/genderu. U základu této kritiky tak stojí představa, že feministkám jde o to, nahradit patriarchát matriarchátem. Nemůžu zaručit, že určitá malá část feministického hnutí si to, ať už skrytě, či otevřeně, nepřeje, nebo si aspoň nemyslí, že by nadvláda žen na chvíli, pro změnu, nebyla přínosná.21 Nejedná se ale v žádném případě o postoj převažující. Většině feministek nejde o nahrazení jednoho systému dominance a subordinace jiným, ale právě o odstranění jakékoli hierarchie podle pohlaví.22 Jak řekla jiná naše autorka: „Feminismus pro mě není zvýhodňování žen, ale nastavení rovných podmínek.“

Zadruhé je poznámku o preferenci možno vnímat jako týkající se metod pro dosažení této rovnováhy. Tato kritika už se, pravda, tolik nemíjí s požadavky části feministického hnutí. Feminismus se ve svém původu soustředil na plné uplatnění pravidel i na ženy (rovnost ve stejnosti a symetrie), je ale pravda, že feminismus v principu neodmítá ani asymetrická opatření. Poukazuje, že je potřeba zohlednit specifika žen, při vědomí, že mužská specifika jsou vždy zohledněna a navíc povýšena na „normu“ (zahrnutí žen do tvorby normy je pak o dosažení rovnosti v jinakosti). A nestraní se ani asymetrických opatření pro účely zrychlení a zefektivnění procesu narovnání existující nespravedlnosti – tedy opatření, která krátkodobě specificky preferují ženy. Ano, mluvím též o – v Česku tolik obávaných – kvótách. Vysvětlení a ospravedlnění těchto postupů by bylo na samostatný text,23 zde je jen potřeba říci, že, jak upozorňuje též Pavla Špondrová ve svém příspěvku Čí je právo? Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva, do nedávna existovaly de iure 100% kvóty pro muže a nadále existují též de facto. Ani co se týká metod, tak nejde o „zvýhodnění“, ale v zásadě o narovnání či potlačení existujících znevýhodnění.

Konečně stojí za zmínku, že kromě požadavku, aby bylo se ženami zacházeno stejně tam, kde není důvod mezi muži a ženami činit rozdílu, a požadavku, aby „jinakost“ žen nebyla automaticky k tíži, je možná nejradikálnějším přáním feminismu, abychom kriticky nazřeli, že norma, podle které poměřujeme stejnost i rozdílnost, je postavená na muži, a abychom tento androcentrismus odstranili a nahradili normou, která je otevřenější a inkluzivnější. Abychom tak například kritérium schopností a zásluh (merit) v kontextu kariérního postupu nestavěli jen na vlastnostech typicky přítomných u mužů. Například v akademickém kontextu by to znamenalo sledovat nejen výzkumné výstupy, ale též měkčí schopnosti a zásluhy, jako je kvalita výuky či péče o studující,24 které častěji, povětšinou nikoli z vlastní volby, dosahují a vykazují ženy.25

1.3
Svoboda

Pro mnohé naše autorky je feministický projekt též o individuální svobodě být tím, kým chce člověk být, bez ohledu na předepsané role:

„[Feminismus chápu jako snahu] zajistit, aby ženy byly co největšími ‚pány svého života‘ a mohly se svobodně rozhodovat, jakými cestami se v životě chtějí ubírat (a to i včetně možnosti snížit si pracovní úvazek či zůstat zcela mimo pracovní proces a pečovat o děti). Aby měly v tomto podporu – jak deklaratorní, tak ale i praktickou – od okolí, společnosti.“

„[Feminismus je mimo jiné o] svobodě zvolit si vlastní životní styl.“

„[Jsem feministkou, protože] v osobním životě je pro mě důležitá nezávislost.“

„Feministka je žena/feminista je muž, která/který vnímá, že žena není předurčena jen pro některé role kvůli svému biologickému nastavení, ale že si může sama svobodně vybrat, jaké role chce a jaké nechce ve svém životě vykonávat.“

Navzdory právě uvedeným citacím se domnívám, že fakt, že feminismu jde o svobodu, je v českém kontextu často opomíjen, zčásti proto, že není doceněno, do jaké míry patriarchát omezuje svobodu jedinců, zejména žen, plně a svobodně rozhodovat o svém životě (zda mít, či nemít děti, jakou být matkou, jak pečovat o děti atd.). Hlubším důvodem je nedostatečné přiznání si genderových rolí jako společensky konstruovaných (k tomu se ještě vrátím).

Zde je možné podotknout, že navzdory tomu, že svoboda a rovnost jsou v Česku někdy vnímány v opozici, alespoň na základní rovině je jejich vztah relativně jasný a neproblematický – feministkám jde o to, aby měli muži i ženy rovný přístup ke zcela svobodnému rozhodování se o svých životech.

1.4
Česká skepse k feminismu a různorodost hnutí

Přestože se většina našich autorek za feministky považuje, našly se i skeptické hlasy. Autorky poukazovaly na to, že pojem vzbuzuje v českém prostředí nedůvěru, až odpor:

„V ČR je slovo feminismus nadávkou, lidi se absolutně s ním neztotožňují, a to [jak] ženy, [tak] muži napříč politickým spektrem a dosaženým vzděláním.“

Pro některé naše autorky je řešením se pojmu vyhnout, jiné se naopak snaží změnit společenské mínění a postoje k němu:

(Považujete se za feministku?) „ANO a hlasitě to říkám, protože toto označení potřebuje ztratit negativní konotace.“

Mnoho našich autorek reflektovalo různorodost feminismu:

„Neexistuje jednotná definice, protože každý chápe feminismus jinak: mám řadu kamarádek, které v rámci feminismu chápou jako stěžejní zcela jiná témata než já (co je hlavní: nerovnosti v práci a kariéře? v domácnosti? v sexuální a důstojnostní oblasti? maskulinní jazyk? stereotypní představy o ženských kompetencích?).“

Nepřekvapí, že i ty autorky, které se za feministky považují či přinejmenším feminismus a priori neodmítají, mají dost vyhraněné názory na to, která část feminismu je přijatelná a která nikoli:

„Nepochybně záleží na tom, co si kdo pod pojmem představí. Pokud někdo vnímá výhradně rovinu militantního feminismu, v rámci něhož žena okázale na veřejnosti viditelně kojí své dítě a odhaluje prsa, ačkoli spoluchodcům to nemusí být příjemné, pak takovouto příznivkyní tohoto proudu nejsem. Pokud jde o feminismus jako proud usilující o spravedlivé, rovné, oběma stranám vyhovující souznění a spolužití obou pohlaví, zahrnující automatickou rovnost v právech, ale také vyrovnávání práce v domácnosti a péče o děti, podporu žen v kariéře a politice, podporu umělkyň, zdůrazňování těchto témat ve veřejném prostoru, v médiích, ve výchově nových generací, pak nepochybně feministkou jsem každým coulem.“

Pro některé je nebezpečí, že člověk bude omylem identifikován s feministickým názorem, který nezastává, dokonce důvodem se s feminismem neidentifikovat:

„Nechci se takto zařazovat. S některými tezemi/aktivitami osob, které se označují za feminist(k)y souhlasím, s jinými ne.“

Různorodost myšlenkových proudů je realitou feminismu. Je jistě jak silnou stránkou hnutí, protože umožňuje otevřenost různým zkušenostem a názorům, což odráží diverzitu mezi ženami, tak jeho slabinou, protože nemusí být nutně jasné, jaká pozice je „feministická“, a uvnitř feminismu dochází často k zásadním sporům. Známé jsou například debaty týkající se správného chápání pornografie a prostituce a přístupu k nim.26 Diskuse se vedly též o tom, zda zdůrazňovat stejnost, či rozdílnost mužů a žen.27 Určitá neshoda panuje ale už ohledně pojmu „ženy“28 či ohledně vztahu konceptu pohlaví a genderu^29 (k různým vlnám feminismu^30 viz též text Pavly Špondrové Čí je právo? Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva). Pro bližší představení vnitřních rozporů feminismu zde není prostor. V poslední části tohoto textu (část 3) se ale zamýšlím nad vnějšími konturami, tedy hranicemi, feminismu, zejména nad otázkou, zda je nutnou součástí feminismu konstruktivismus a strukturální vidění problému i jeho řešení.

2
Gender

Centrálními pojmy feminismu jsou ženy, pohlaví, gender a genderový řád či patriarchát. Pojem gender^31 označuje sociálně konstruované pohlaví, tedy soubor vlastností, které daná společnost spojuje se ženami a muži (zatímco pojem pohlaví označuje soubor biologických vlastností). Tato očekávání spojená s genderem – ohledně chování, schopností, vzhledu apod. – nejsou determinována biologickým pohlavím, ale mění se v čase a v různých kulturách. Genderový řád^32 označuje struktury mocenských vztahů ve společnosti organizované podle genderu. V naší společnosti je genderový řád hierarchizován – muži jsou nadřazeni ženám. Pro mocenské nadřazení mužů ženám se používá též pojem patriarchát.33

Jako sociální konstrukt definují gender též naše autorky:

„Užívám [gender] jako analytickou kategorii, pomocí níž se snažím vyjádřit, že to, co je chápáno jako mužské (maskulinní) nebo ženské (femininní), nevyplývá z biologické podstaty jednotlivců, ale je historicky, společensky a kulturně podmíněné.“

„[Pojem genderu] je vhodný k popsání rozdílu mezi ženami a muži, který neplyne z biologických daností, ale z nastavení společnosti a jejích pravidel. To, že žena bude v páru ženy a muže rodit, je biologicky dané. To, kdo se bude o narozené dítě starat, je pak už dané společností.“

Poukazováno bylo na to, že genderované je nejen naše chápání lidí, ale že prostupuje mnohem šířeji celou kulturou:

„Gender poukazuje na to, že nejen lidé mají gender, ale i různé profese, lidské vlastnosti nebo činnosti jsou asociovány s maskulinitou nebo femininitou a podle toho jsou hodnoceny.“

A i u genderu, jako tomu bylo u feminismu, je poukazováno na osvobození, které vnímání a případné odmítnutí předepsaných genderových rolí může člověku skýtat:

„Nejedná se o danosti, ale o společenský konstrukt, jako s takovým se s ním dá pracovat a jednotlivec má vlastní svobodu, co pro jeho vlastní identitu přijme a co ne. V tom vnímám důležitou svobodu i odpovědnost jednotlivce budovat vlastní autentickou cestu a roli.“

„Podstatné pro mě je, že ‚ženské‘ a ‚mužské‘ tedy není neměnné a dané, ale společensky konstruované a proměnlivé v čase i místě. Proto je možné a dává to smysl se snažit na rozdíly mezi muži a ženami upozorňovat a snažit se o jejich smývání směrem k osvobození každé osoby od jejích/jeho skupinových charakteristik ke svobodě a úctě k jedinečnosti každé/ho.“

2.1
Skepse k pojmu genderu

Podobně jako u feminismu i k pojmu genderu vyjadřovaly naše autorky určitou skepsi:

„Musím přiznat, že mi trvalo dost dlouho, než jsem jej začal chápat. Problémem možná je, že jsem v samém začátku, kdy jsem se s ním setkal poprvé, nenarazil na nikoho, kdo by mi byl ochoten pojem vysvětlit nějakým přístupným způsobem. Prvotní vysvětlení, která jsem obdržel, byla zabalena do tak neprostupného hávu odborné terminologie, že to jakýkoliv můj zájem o gender dosti zchladilo.“

Naše autorky téměř bez výjimky označovaly gender jako analytický nástroj za užitečný a nutný pro „postižení více nuancí a aspektů reality, než jaké jsou navázány na úzce definované pojmy pohlaví muž/žena“. Většina z nich tak za problematický nepovažovala koncept genderu jako takový, jako spíše reakce, které vyvolává v českém prostředí:

„V definici opatření za účelem odstraňování genderových nerovností je [pojem genderu] nezbytný. V komunikaci těchto opatření směrem k externím subjektům představuje spíše překážku pro pochopení či přijatelnost těchto opatření.“

„V práci [jej používám] nepochybně, v osobní rovině spíš někdy diskusi ztěžuje, lidé mají pocit, že použití ‚genderu‘ je nepatřičné, nadbytečně sofistikované.“

„V psaných výstupech [jej používám] minimálně, hlavně proto, že pro řadu našich cílových skupin tento pojem není srozumitelný.“

„Termín je vnímán negativně ze strany starší generace a konzervativněji založených lidí, kteří dost možná ani pořádně nechápou jeho obsah, takže speciálně pro ně spíše problematiku nějak opisuji, než že bych explicitně používala termín gender.“

„[Pojem genderu] má negativní konotaci a pro část veřejnosti je jako červený hadr na býka. Jeho používání mimo odborné sociologické a podobné kruhy je podle mého názoru kontraproduktivní.“

Na tomto místě nechci hodnotit, zda bylo kdysi správné převzít cizí termín z angličtiny (navzdory tomu, že cizí původ byl některými autorkami zmiňován,34 tam podle mého problém neleží). Nechci ani navrhovat, jak řešit negativní reakce, které pojem vyvolává (výše zmíněné citáty navrhují spíše se strategicky pojmu vyhnout, našly se ale i autorky, které pojem genderu cíleně používají, aby jej destigmatizovaly). Je nicméně možné zmínit, že útoky na pojem genderu se objevily a vyhrotily až v posledních letech, pod relativně cíleným náporem konzervativních sil v zemi.35

Chtěla jsem spíše poukázat na to, že přestože naše autorky jako problém identifikují slovo a koncept jako takový považují povětšinou za užitečný, v širší společenské realitě je podle mne problémem koncept sám, protože lidem nabourává jednu ze životních jistot – jací mají být muži a ženy. To nastoluje dvě otázky. Zaprvé, je koncept genderu skutečně tak důležitý a užitečný? Na ni odpovím v následujícím oddíle. Druhou otázku, zda je možné být feministkami bez užívání konceptu genderu – tedy bez toho, aby člověk přijal, že rozdíly mezi pohlavími jsou společensky konstruované, a tudíž změnitelné –, pak diskutuji v třetí části textu.

2.2
Použití genderu v právu

Výše jsem zmínila užitečnost konceptu genderu pro lepší uchopení a úplnější pochopení toho, zda je právo neutrální (a zda je „mužské“, potažmo „patriarchální“), či toho, zda ženy-soudkyně nutně nadržují jiným ženám (či zda i zdánlivě proženské či protimužské rozhodování může podporovat patriarchát, a ve svém základě a z dlouhodobého hlediska tak být pro ženy nevýhodné). Co nám tyto analýzy ukázaly? Že použití genderové analýzy nám otevírá možnost širší a hlubší kritické analýzy. Ta je užitečná jak pro právní praxi, tak pro akademická právní studia.36 Co se týká právní praxe, je koncept genderu užitečný například v antidiskriminačním právu. Jak konstatuje jedna z našich autorek: „Mám za to, že striktní jazykový výklad zákazu diskriminace z důvodu pohlaví a možností rozdílného zacházení by neodpovídal smyslu této právní úpravy. Rozdílné zacházení pouze z důvodu odlišností daných biologickým pohlavím je totiž v zásadě přípustné. Přípustná není diskriminace založená na genderu jako představě o tom, jak se mají muži/ženy chovat, vypadat, jakou mají vykonávat práci, využívat služby apod.“

Co se týče právní praxe, použití genderové analýzy tak může například ukázat, že ženy v „maskulinních“ profesích, včetně například advokacie, nemají jak „vyhrát“. Vykážou-li „femininní“ vlastnosti, budou vnímány jako nedostatečně asertivní a nebudou shledány vhodnými kandidátkami pro kariérní postup (například nabídku partnerství). Ale vykážou-li jen „maskulinní“ vlastnosti (cílevědomost, soutěživost, průbojnost), budou často vnímány jako nesympatické a v důsledku toho neoblíbené^37 a to může taktéž ovlivnit jejich kariérní postup.38 V obou případech jsou diskriminovány nikoli kvůli svému biologickému pohlaví, ale kvůli genderu: v prvním případě pro nesplnění požadavků „maskulinní“ profese, v druhém pro nesplnění požadavků na svou femininitu.

Co se týká právních studií, pak nám gender otevírá nové analytické obzory. Soustředíme-li se jen na ženy, můžeme zodpovědět hlavně otázku, jak právo zachází se ženami. Gender nám nabízí analytické klíče pro rozkrytí toho, proč právo s pohlavími (či ženami) zachází tak, jak zachází (de lege lata). A je také užitečný pro lepší uchopení toho, na jaké fenomény a proč by mělo právo reagovat (de lege ferenda). Příkladem nám budiž násilí na ženách, respektive genderově podmíněné násilí. „Násilí na ženách“ by bylo možné^39 vnímat prostě jen jako násilí, které zrovna, shodou okolností, zasáhne ženu. Tedy že se třeba připlete k hospodské rvačce nebo ji večer cestou domů přepadnou a oloupí. Přidáme-li ale optiku genderu, vidíme, že ženy jsou převážnými obětmi určitých specifických typů násilí (například sexuálního násilí, partnerského násilí, stalkingu) a že jsou často jeho oběťmi právě proto, že jsou ženy. Že toto násilí je umožněno kontextem nerovných mocenských vztahů a že tuto nerovnost dále pomáhá udržovat. Slovy preambule Istanbulské úmluvy:40

„(…) uvědomujíce si, že násilí na ženách je projevem historicky nerovných mocenských vztahů mezi ženami a muži, které vedly k dominanci mužů nad ženami a k diskriminaci žen ze strany mužů, a bránily ženám v plném rozvoji;

uvědomujíce si, že násilí na ženách je ze své strukturální povahy násilím založeným na pohlaví a že násilí na ženách je klíčovým společenským mechanismem, nutícím ženy do podřízeného postavení vůči mužům (…).“

Bez genderové analýzy můžeme například pouliční či na internetu kolující sexualizované komentáře na ženy chápat jako neškodné hrátky či lichotky. Genderová analýza nám pomůže pochopit, že vycházejí z představy oprávnění mužů (entitlement) hodnotit vizáž a atraktivnost žen, což je propojeno s důležitým patriarchálním subordinačním mechanismem, podle kterého je hodnota žen určena nikoli jejich niterným lidstvím, ale externě, na základě jejich přitažlivosti pro muže (není náhodou, že když se sexuální agresoři brání nařčení, často tak činí skrze útoky na vzhled svých obětí^41). Genderová analýza nám též pomůže pochopit, že vychází z přesvědčení o určitém právu mužů kontrolovat veřejný prostor (ať již reálný, či virtuální). Jen pomocí genderové analýzy pochopíme, proč negativní, nevstřícné reakce žen na tento druh komentářů často rychle eskalují k urážkám a agresi. Je to proto, že se tím ženy odmítají podvolit právě zmíněným dvěma mechanismům. Tím se staví nejen konkrétnímu agresorovi, ale podrývají širší strukturální požadavky patriarchátu. Návrh toto jednání právně postihnout se bez genderové analýzy může zdát nepřiměřeným. S genderovou analýzou je jasnější, že se jedná o jakousi „nástupní“ formu násilí na ženách, jejíž společenské přijetí jako neškodné může ztěžovat boj proti závažnějším formám genderově podmíněného násilí, jako je stalking, sexuální obtěžování i znásilnění. Genderová analýza tím, že se soustředí na specifickou újmu působenou tímto jednáním ženám, nám také může otevřít oči k faktu, že právo je postavené na „normě“ muže a může se nedostatečně zaměřovat na újmy, které postihují ženy (častěji imateriální). Právní úprava takového jednání se už pak nemusí jevit jako neodůvodněná či nepřiměřená.

3
Kontury feminismu? Můj feminismus?

Mým původním záměrem bylo v této sekci diskutovat hranice feminismu a položit si otázku, zda může být člověk feministkou, aniž by přijal sociálně konstruktivistickou perspektivu či aniž by přijal strukturální charakter patriarchátu. Odpovědi na tyto otázky by na jednu stranu daly feminismu jasnější kontury, na druhou by ale stanovení hranic bylo omezující a vylučující, v přímém rozporu se snahou feminismu být co nejvíce inkluzivní. V následujícím textu^42 nicméně jak antiesencialismus, tak strukturální přístup představuji a obhajuji. A je vhodné dodat, že tak představuji nejen feminismus svůj, ale v obou případech též kánon akademického feminismu, tedy to, co je metodologicky ve většině disciplín lege artis. Neříkám tím, že zejména osobní, aktivistický feminismus nemůže mít jiné vlastnosti a tyto dvě pozice nesdílet.

Antiesencialismus

Základem antiesencialismu a souvisejícího konstruktivismu – co se týká společenského pohlaví (genderu) – je argument, že rozdílné charakteristiky, tužby či role mužů a žen nejsou nutně vrozené, tudíž inherentně legitimní a neměnné. Přesvědčit skeptika/čku je ale velmi obtížné, protože představa přirozené rozdílnosti mužů a žen nám je vštěpována od plenek a naše (již zabarvené) pozorování světa má tendenci ji jen potvrdit. Zásadní je první krok, ve kterém si člověk přizná, že nikdo nevíme, co je od přírody (nature) a co je společensky konstruované (nurture). A nemáme to ani jak zjistit, protože jakékoli psychologické bádání je možné jen na lidech (dětech) již nějak minimálně socializovaných, tedy potenciálně už genderově socializovaných. Co ale na základě dnes už velmi rozsáhlých výzkumů víme, je, že genderová socializace existuje. A víme též, že vlastnosti podporované u dívek jsou současně společností považovány za méně hodnotné a jsou méně ceněné, což, a to je opět již velmi dobře doloženo, vede k znevýhodnění žen. Tedy na otázku „jak víš, že to není přirozené?“ není nutné odpovědět „vím“, ale stačí odpovědět „to nevíš, ale víš prokazatelně o mnoha společensko-kulturních nánosech, které jsou hierarchizovány a vedou k nespravedlnosti“. Kombinace ontologického vhledu (ohledně existence společensky konstruovaných rozdílů, ať už činí jakkoli velkou část rozdílu) a etického závazku (že tak či onak rozdíly nemají vést k nespravedlnosti) dává kontury antiesencialistickému feministickému projektu: vidět problém (naturalizace rozdílů vedoucí k nespravedlnosti) a chtít jej řešit (odstranit tlak, který představa o přirozenosti rolí na jednotlivce vytváří).

Jak se od sebe liší esencialistický a neesencialistický argument, můžeme ukázat na již zmiňovaném příkladu zastoupení žen v politice. Převážnou pozici české veřejnosti i establishmentu je možné považovat za antifeministickou či asi převážně nefeministickou – popírá problém, a není tudíž co řešit. Menší část by uvítala vyšší zastoupení žen a ještě menší část této množiny by se i identifikovala jako feministky. Z této strany často zaznívají argumenty, jako že ženy by učinily politiku méně zkorumpovanou, méně konfliktní, „čistší“, „něžnější“ apod. Toto pojetí, které více či méně explicitně pracuje s určitým konceptem ženské přirozenosti či nátury, tedy „esence“, je esencialistické. Antiesencialistické pojetí, zastávané v ČR většinou akademiček a expertek zabývajících se touto problematikou,43 naopak nevnímá ženy jako inherentně jiné než muže. Je možné mluvit o tom, že za současných podmínek mají ženy typicky jiné životní zkušenosti než muži a že tyto zkušenosti povedou k jiné perspektivě na řešení věcí veřejných (v komunální politice mohou například podporovat budování dětských hřišť místo fotbalových či usoudí, že by hlavnímu náměstí lépe slušela kašna, u které či ve které si mohou hrát děti, než busta dlouho mrtvého muže). Podobně je za současné situace možné argumentovat, že dostatečně vysoké množství žen^44 do politiky vnese méně konfliktní přístup k řešení problémů, protože jsou ženy ke kooperativnímu, „měkkému“ přístupu celoživotně vedeny a jejich asertivita či soutěživost jsou naopak trestány. Ani jedno ale nic neříká o nevyhnutelné podstatě žen či ženství.

Proč jsou esencialistické argumenty záludné? Zaprvé, vyjde-li člověk z esencialismu, jakékoli selhání individuální ženy být tou „správnou ženou“ je možné použít jak proti ní, tak proti ženám obecně. Pokud žena „nepřispěje“ tak, jak správně žensky měla, může to být interpretováno tak, že ženy do politiky nakonec přece jen nepatří, protože nepřinesly to, co se od nich stereotypně čekalo. Od začátku to také vylučuje ženy, které tyto femininní charakteristiky nevykazují. Podobně, jako jsem to diskutovala u kariérního postupu v advokacii, zde vzniká kombinovaná překážka (double bind) – žena buď není dost maskulinní, aby naplnila na muži postavené kritérium „schopnosti“ (merit), nebo není dost femininní, aby fungovala jako něžná ozdoba, která má učinit politiku nějak snesitelnější.

Strukturální charakter problému

Co se týká strukturalistického uvažování, tak to je pod tlakem nejen doma, ale i v zahraničí. Například harvardská právní teoretička Janet Halley navrhuje dát si pauzu od feminismu, právě s tím, že hlavní proud feminismu (vycházející z radikálního feminismu druhé vlny) dnes trpí až „strukturální paranoiou“,45 tedy že za vším vidí – pouze nebo primárně – patriarchát.46 V Česku je myslím pozice popírající význam struktur napojena zejména na silný vliv neoliberalismu, případně libertariánství, které se vyznačují relativně bezbřehým chápáním osobní svobody. Feminismus jedné naší autorky libertariánského zaměření je o totálním individuálním osvobození od zásahů státu a od jakýchkoli kolektivních řešení. Důležité je pro ni „nesahat druhým do peněženky“.47 Je ale nutné upozornit, že individualizujeme-li jak původ problému, tak jeho řešení, uniká nám velmi důležitá strukturální dimenze genderové nerovnosti.

Individualizace původu problému je vidět například na redukci sexuálního násilí na ženách na problém deviace či domácího násilí na charakteristiky individuálního násilníka (a jeho specifickou frustraci, alkoholismus apod.). Jak jsem diskutovala výše, genderová analýza přitom ukazuje, že důvody jsou v určité oprávněné (entitled) maskulinitě – muži se často dopouštějí násilí prostě proto, že mohou. Individualizace původu problému také vysvětluje, proč je v Česku feminismus vnímán jako boj proti mužům, a je velmi obtížné vysvětlit, že jde o boj proti systému.

Co se týká individualizace řešení problému, jedná se o odmítnutí změny systému, zejména zásahu státu a právní regulace, s tím, že je na ženách, aby věci dělaly jinak, když se jim současný stav nelíbí. Tento argument se často ozývá ve vztahu k rodinnému uspořádání – není třeba zasahovat, protože si to každý může zařídit, jak chce. Je slyšet jak v souvislosti s dělbou rolí, zejména dělbou péče o domácnost či děti, tak i ve vztahu k neplacení výživného či domácímu násilí („měla si vybrat líp“). Naivita tohoto postoje je zjevná – schopnost jednoho člověka překonat kulturně-společenské zformování svého okolí, partnera, ale i sebe sama má zásadní limity.

Výše zmíněné pozice reprezentují spíše antifeministické či nefeministické postoje. Individualizovaný přístup k vlastnímu znevýhodnění je ale přítomen i u některých feministek. Daly by se sem myslím zařadit například některé právničky bojující za svobody rodičů v reprodukčních či vakcinačních otázkách nebo liberální pozice chápající prostituci jako sexuální práci. Zastánci tohoto individuálního přístupu věří, že na to, aby člověk čelil patriarchátu či jej podrýval, stačí, má-li dostatek svobody dělat si, co chce. Osobně se domnívám, že je sice nutné mít pochopení a respektovat individuální specifika a touhu po svobodě, ale současně je třeba mít zdravou nedůvěru ke schopnosti jednotlivce dosáhnout skutečné individuální svobody v systému, který ji principiálně neumožňuje či zásadně omezuje.

4
Závěrem

Právo je obrazem těch, kdo jej tvoří, i společenského systému, v němž je tvořeno. Pokud jsou tvůrci práva muži a systém, který právo reprodukuje, patriarchát, pak právo není neutrální, ale mužské, potažmo patriarchální. Protože právo zpětně na společnost působí, patriarchát současně spoluvytváří a udržuje. Pokud tento fakt nevidíme či ignorujeme, pak vidíme jen velmi omezený výsek právní a společenské reality. A přezíráme tak jednu významnou dimenzi nespravedlnosti, což by nás jako právničky mělo vždy trápit. Feminismus jako pozice, která se snaží rozpoznat a napravit znevýhodnění, vyloučení či podřízení žen a ženskosti, a gender jako analytický nástroj, který nám pomáhá tyto křivdy identifikovat, by tudíž měly být postojem a arzenálem všech, komu nespravedlnost není lhostejná.

Předchozí text ukázal, jak je feminismus mnohovrstevnatý a pluralitní. Vejde se pod něj mnoho. Přesto má určité kontury, a některé výtky k němu jsou tudíž méně férové než jiné. Cíl feminismu bývá často formulován jako požadavek rovnosti. Jak ukázal tento příspěvek, a navzdory časté kritice feminismu v českém prostředí, feminismu nejde ani o to, aby muži a ženy byli nuceni ke stejnosti, ani o převrácení současné hierarchie tak, aby byla nadvláda mužů nahrazena nadvládou žen. Další výtkou, se kterou je možné se setkat, je „radikálnost“ feminismu. Tato výtka je vlastně přesná, a to paradoxně, protože její autoři a autorky chtějí feminismus osočit spíše z militantnosti či nenávistnosti. Skutečný význam slova „radikální“, původně z latinského radix, tedy jdoucí ke kořenu, dnes chápaný jako usilující o zásadní změnu, je buď popisem, nebo, podle mne, vlastně lichotkou – pokud je současná genderová nespravedlnost dalekosáhlá, důkladná a závažná, pak i změna, o kterou usilujeme, by měla mít tyto charakteristiky a jít do hloubky, ke kořenům problémů. Předchozí text upozornil na dvě, dnes převažující, charakteristiky efektivního, chceme-li „radikálního“, feminismu: antiesencialistický a strukturalistický přístup. Antiesencialismus nás vede k tomu, nepracovat s „přirozenou“ rozdílností žen a mužů, neboť to omezuje svobodu jednotlivců být tím, čím chtějí být. A strukturalistický přístup nás nutí dívat se na problém nerovnosti komplexně a vnímat jeho strukturální povahu – tedy že diskriminace, genderové násilí, feminizace chudoby apod. nejsou přičitatelné pár misogynům, ale že jsou udržované společenskými strukturami, včetně práva.

1  Půjčuji si zde výrok rádce Atakdále (hraného Vlastou Burianem), když ho král Já první (v podání Jana Wericha) nařkne, že je tajtrlík, v pohádce Byl jednou jeden král.

2  Co se týká odpovědí našich autorů a autorek, použila jsem náhodně ženský nebo mužský hlas tam, kde si autorka přála zůstat v anonymitě.

3  Dotazník obsahoval následující otázky. K tématu feminismu: 1) Považujete se feministu/ku? 2) Proč ano/ne? 3) Jak byste feminismus definovali? K tématu genderu: 1) Používáte pojem genderu? 2) Je pro Vás užitečný? 3) Proč/Jak?

4  NAGL-DOCEKAL, H. Feministická filozofie. Slon, 2007, s. 17.

5  RUPP, L. J. At the Turn of the Millennium. Journal of Women’s History, 2008, vol. 20, no. 1, s. 33.

6  Janet Halley, která jinak navrhuje dát si od feminismu pauzu, identifikuje obdobné tři prvky: 1) feminismus vychází z existence rozdílu mezi F a M, ať už se jedná o muže a ženy, či maskulinitu a femininitu; 2) identifikuje subordinaci F (tedy F < M); a 3) zastává se F (carries a brief for F). COSSMAN, B. a kol. Gender, Sexuality and Power: Is Feminist Theory Enough? Columbia Law Review, 2003, vol. 12, no. 3, s. 604.

7  K otázce nastolené zejména první citací, tedy zda „ženský pohled“ je třeba chápat jako nutně odlišný (tedy mající jinou esenci), nebo jen formovaný odlišnou zkušeností, se vrátím v části třetí.

8  „Ústředním přesvědčením feminismu je, že spravedlnost v naší společnosti je podkopána všudypřítomnou tendencí privilegovat zájmy mužů nad zájmy žen.“ MUNRO, V. E. Law and Politics at the Perimeter: Re-Evaluating Key Debates in Feminist Theory. Hart, 2007, s. 11.

9  Viz např. REAUME, D. What’s Distinctive About Feminist Analysis of Law?: A Conceptual Analysis of Women’s Exclusion from Law. Legal Theory, 1996, vol. 2, s. 265.

10  Pro pohled mých spolueditorek viz jejich úvodní příspěvky.

11  Viz blíže statistiky o zastoupení žen v rozhodovacích pozicích v textu Pavly Špondrové Čí je právo? Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva.

12  K diskusi a kritice instrumentálních argumentů viz úvodní text Kateřiny Šimáčkové.

13  Viz blíže příspěvek Pavly Špondrové Čí je právo? Tři vlny feminismu a tři dimenze feministické kritiky práva.

14  Jejich zastoupení je nejspíše ještě výrazně vyšší na opatrovnických soudech. Přesná data ale nejsou k dispozici. K zastoupení žen v soudnictví obecně viz příspěvek Ženské právo? (De)feminizace a genderová segregace českého soudnictví v číslech.

15  Tato poznámka nemá podklad výzkumný, ale opírá se o mé osobní rozhovory s individuálními advokátkami, které se případy zabývají.

16  HAVELKOVÁ, B. Gender Equality in Law: Uncovering the Legacies of Czech State Socialism. Hart/Bloomsbury, 2017, s. 238–275.

17  Toto je samozřejmě jakési velmi předběžné pozorování – jakékoli serióznější závěry o tom, jak gender ovlivňuje či neovlivňuje soudní rozhodování v ČR, by vyžadovaly hlubší obsahovou analýzu rozsudků.

18  Jako editorky jsme zvolili pro název knihy „mužské právo“ spíše ze strategických důvodů – jak diskutuji níže, používání cizích či vysoce odborných pojmů se v Česku ne vždy setkává s pochopením.

19  Jak uvádím níže, feminismů je mnoho, přesto nevím o žádném, který by chtěl ženy nutit, aby byly jako muži.

20  Pro účely zasazení citátu do věty jsem změnila slovosled.

21  Jak řekla jedna z našich respondentek, „možná někde v hloubi duše si myslím, že svět z většiny řízený ženami by byl lepší než svět řízený muži“.

22  Poučce, že opakem rovnosti je hierarchie a dominance a naopak že cílem není tuto hierarchii převrátit, ale nastolit rovnost, jsem se poprvé přiučila u feministky vnímané často jako nejradikálnější: Catharine MacKinnon.

23  Tématem se v této publikaci zabývá Zuzana Vikarská.

24  Není náhodou, že pro práce související s péčí o studující a péčí o pracoviště se v angličtině používá pojem služba (service).

25  GUARINO, C. M., BORDEN, V. M. H. Faculty Service Loads and Gender: Are Women Taking Care of the Academic Family? Discussion paper no. 10010. Bonn: Institute for the Study of Labor, 2016. Dostupné na: http://ftp.iza.org/dp10010.pdf (cit. 25. 8. 2019). GUARINO, C. M., BORDEN, V. M. H. Faculty Service Loads and Gender: Are Women Taking Care of the Academic Family? Research in Higher Education, 2017, vol. 58, issue 6, s. 672–694. Zajímavé osobní reflexe k ženám v akademické sféře jsou k nalezení zde: The Awakening. Women and Power in the Academy. The Chronicle of Higher Education. Dostupné na: https://www.chronicle.com/interactives/the-awakening?cid=wsinglestory_hp_1 (cit. 25. 8. 2019).

26  Pro bližší představení debat, co se týká prostituce, viz HAVELKOVÁ, B., HANČILOVÁ, B. (eds.) Co s prostitucí? Veřejné politiky a práva osob v prostituci. Slon, 2014, zejména úvod, kapitolu 1 a závěry.

27  Tři různé důrazy najdeme například u následujících autorek: pro Marthu Minow je cestou vpřed genderová neutralita (tedy spíše potlačení rozdílnosti), Alison Jaggar argumentuje pro uznání a zhodnocení rozdílnosti a Catharine MacKinnon pak kritizuje jak přístup rovnosti, tak rozdílnosti, protože v obou případech je měřítkem muž. Viz blíže MINOW, M. Adjudicating Differences: Conflicts Among Feminist Lawyers. In: HIRSCH, M., FOX KELLER, E. (eds.) Conflicts in Feminism. New York: Routledge, 1990; JAGGAR, A. M. Sexual Difference and Sexual Equality. In: RHODE, D. L. (ed.) Theoretical Perspectives on Sexual Difference. New Haven: Yale University Press, 1990; MacKINNON, C. A. Sex Equality: On Difference and Dominance. Towards a Feminist Theory of the State. Cambridge: Harvard University Press, 1989.

28  Judith Butler upozorňuje, že i on (a pohlaví) je konstrukcí a výsledkem společenských procesů. BUTLER, J. Gender Trouble: Feminism and the Subversion of Identity. Routledge, 1990, zejm. s. 21. Feministky třetí vlny, zejména z třetího světa či ty, u kterých se protíná více menšinových charakteristik (například Afroameričanky), poukazují na vnitřní různorodost žen a vyzývají k ostražitosti, aby používání pojmu žen nevedlo k jejich homogenizaci, a tudíž k potlačení různých zkušeností a postojů. Viz např. CRENSHAW, K. Demarginalizing the intersection of race and sex: A Black feminist critique of antidiscrimination doctrine, feminist theory and antiracist politics. University of Chicago Legal Forum, 1989, s. 139.

29  Dnes je problematizováno i biologické pohlaví jako něco nikoli daného a nevyhnutelného, ale jako sociální konstrukt. Například Christine Delphy argumentuje, že gender je primární a pohlaví se odvíjí teprve od něj. DELPHY, C. Rethinking sex and gender. Women’s Studies International Forum, 1993, vol. 16, no. 1, s. 1.

30  V období druhé vlny se feminismus výrazně tříští, a je tudíž namístě upozornit na další možná dělení feminismu. Vedle chronologického vývoje je důležité rozdělení dle politického přesvědčení. Již v období první vlny lze hovořit o feminismu liberálním, jehož zastánkyně se často rekrutovaly ze středních vrstev a žádaly rovná práva s muži, a feminismem socialistickým, který se zasazoval o sociální práva žen a pracujících obecně. Tyto rozdíly se prohloubily v druhé vlně feminismu. Zde je důležitý zejména nástup radikálního feminismu, který identifikuje problém v subordinaci žen, skrze jejich biologická specifika, sexualitu i připsanou genderovou roli. Blíže k těmto proudům viz zejména JAGGAR, A. M. Feminist Politics and Human Nature. Rowman & Allanheld, 1983, a přehledová publikace TONG, R. Feminist Thought. Westview, 2009. Vedle politického postoje se akademický feminismus v období druhé vlny diverzifikuje dle vědní disciplíny a metody. Vzniká feministická literární a kulturní věda (např. Kate Millett, Elaine Showalter), psychoanalytický feminismus (např. Nancy Chodorow, Juliet Mitchell), feministická antropologie (Margaret Mead, Sherry Ortner, Gayle Rubin aj.) apod. Dle oborů je do jisté míry organizována antologie Dívčí válka s ideologií, která též představuje mnoho zásadních textů první i druhé vlny českému čtenáři. OATES-INDRUCHOVÁ, L. (ed.) Dívčí válka s ideologií. Slon, 1998. V období druhé vlny se také mobilizuje feministická kritika práva a právní vědy. Toto zpožděné zaměření se na právo je do jisté míry logické – teprve v období druhé vlny byly ženy vystudovanými právničkami, které právo znaly zevnitř. A tak zatímco první vlna věřila v neutralitu práva a doufala, že zapojením žen jako zákonodárkyň do tvorby práva, žen jako advokátek a soudkyň do jeho aplikace a žen jako profesorek práva do výuky a právní vědy bude postupně odbourána promužská zaujatost práva, druhá vlna odhaluje provázanost práva s patriarchátem, která jde hlouběji než pouhá absence žen, jak jsem diskutovala výše.

31  O genderu jako analytické kategorii v historii viz SCOTT, J. W. Gender: A Useful Category of Historical Analysis. The American Historical Review, 1986, vol. 91, no. 5, s. 1053, z pohledu antropologie viz např. RUBIN, G. The Traffic in Women: Notes on the Political Economy of Sex. In: REITER, R. (ed.) Toward an Anthropology of Women. Monthly Review Press, 1975. V českém jazyce viz např. RENZETTI, C., CURRAN, D. Ženy, muži a společnost. Karolinum, 2003.

32  Více k genderovému řádu z pohledu sociologie viz například CONNELL, R. Masculinities. Kluwer Academic, 1993.

33  Pojem patriarchátu je historicky spojen s „otcovskou mocí“ – podřízení ženy je jedním ze vztahů podřízenosti vůči muži jako primární autoritě v rodině a společnosti. Viz blíže např. MILLETT, K. Sexual politics. Doubleday, 1970; PATEMAN, C. The sexual contract. Polity, 1988.

34  Jak uvedla jedna autorka: „Ale možná, že by bylo lepší mít na to speciální české slovo a rozhodnout se používat jenom je, abychom použitím cizího slova zase nezvyšovali napětí mezi těmi, co ze sebe dělají chytré, a těmi, kteří ty chytré a jejich chytrosti nemají moc rádi.“

35  K tomuto problému viz nedávná publikace Social Watch. Nebezpečná genderová ideologie v České republice? Monitorovací zpráva Social Watch k genderové rovnosti 2019. 2019. Dostupné na: http://www.socialwatch.cz/wp-content/uploads/social-watch-2019-gender.pdf (cit. 25. 8. 2019).

36  V češtině bohužel neexistuje věrný překlad pro anglické legal scholarship. Použité sousloví mi přijde významově nejbližší.

37  O tom, jak je pro ženské politické kandidátky obtížné být vnímány jako sympatické (likeable), existuje mnoho analýz, například v politické sféře v souvislosti s prohrou Hilary Clinton v posledních prezidentských volbách v USA a i současným hodnocením žen-kandidátek, například Elizabeth Warren. U mužů se na splnění tohoto kritéria nikdo ani neptá. Viz např. Why the sexist ‘likability testʼ could haunt female candidates in 2020. The Guardian. 4. 1. 2019. Dostupné na: https://www.theguardian.com/us-news/2019/jan/03/elizabeth-warren-sexism-likable-election-2020.

38  Druhá situace vykresluje skutkový základ případu Hopkins, ve kterém shledal diskriminaci z důvodu pohlaví Nejvyšší soud USA. Viz rozhodnutí Nejvyššího soudu USA Price Waterhouse v. Ann Hopkins, 490 U.S. 228 (1989).

39  Je možná vhodné dodat, že pojem „násilí na ženách“ (violence against women), například v mezinárodním kontextu, již dlouho obsahuje genderový vhled. V textu tedy stavím oba pojmy proti sobě víc, než odpovídá jejich běžnému užívání.

40  K ní blíže příspěvky Zuzany Fellegi a Petry Kalenské v této knize.

41  Více k tomu text o hnutí #metoo, který jsem sepsala se Zuzanou Andreska.

42  Následující text byl původně napsán jako příspěvek do festschriftu pro mou matku Hanu Havelkovou. Vděčím jí za to, že mě k oběma feministickým pozicím přivedla a pomohla mi je plně pochopit. Odkazy na její práce, které ilustrují původní text, zde vypouštím. HAVELKOVÁ, B. Problémy vidět a řešit – poděkování za mravní výchovu k feminismu. In: SOKOLOVÁ, V., KOBOVÁ, L. (eds.) Odvaha nesouhlasit. Feministické myšlení Hany Havelkové a jeho reflexe. Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy, 2019.

43  Akademičky zabývající se genderovou problematikou jsou téměř bez výjimky konstruktivistky a týká se to i expertek usilujících o vyšší zastoupení žen v politice působících ve specializovaných nevládních organizacích. V širší veřejné debatě jsou ale esencialistické argumenty relativně běžné.

44  Za kritickou hranici (critical mass) se obvykle považuje 30 %. Pokud jsou ženy zastoupeny pod touto hranicí, budou mít tendenci se spíše podřídit svému „mužskému“ okolí. Nebudou tedy hybatelkami změny, naopak budou spíše změněny svým prostředím.

45  Halley sama zde odkazuje na spoluzakladatele kritických právních studií Duncana Kennedyho.

46  HALLEY, J. Split Decisions: How and Why to Take a Break from Feminism. Princeton: Princeton University Press, 2008. Viz též COSSMAN, B. a kol. Gender, Sexuality and Power: Is Feminist Theory Enough? Columbia Journal of Law and Gender, 2003, vol. 12, no. 3, s. 604–613.

47  Její výrok „feminismus nevnímám jako levicovou ideologii“ poukazuje, že s tímto „obviněním“ je možné se, zejména v českém kontextu, setkat. Feminismus samozřejmě není pouze levicový. Je ale nutné přiznat, že vyžaduje určitou „sociologickou imaginaci“ (za tento pojem děkuji Kateřině Šimáčkové) či že je tím efektivnější, čím více kriticky vnímá širší společenské, jak kulturní, tak ekonomické, struktury.

Historická perspektiva

Kořeny právních nerovností v modernitě

Hana Havelková

„Pro něj se hudba stane možná povoláním, zatímco pro Tebe může a měla by vždycky být ozdobou a nikoliv základem tvého konání; jemu je proto třeba promíjet ctižádost, dychtivost uplatnit se v každé záležitosti, která se mu zdá důležitá, neboť se k tomu cítí povolán, avšak tebe nectí o nic méně, že ses v podobných případech odjakživa chovala přejícně a rozumně, a svou radostí z potlesku, který sklízel, jsi dokazovala, že by sis ho na jeho místě také uměla zasloužit. Setrvej v tomto smýšlení a chování, neboť je ženské, a jenom ženskost zdobí ženy.“

Dopis Abrahama Mendelssohna jeho dceři Fanny^1

Byli jsme požádáni, abychom na začátku své kapitoly pro tuto knihu uvedli nějaký příběh. Uvedený citát pro mne představuje přímo komprimát příběhů mnoha žen žijících v takzvaném dlouhém 19. století (neboť se k němu počítá i konec osmnáctého a začátek 20. století), v němž se konstituovalo to, co nazýváme „měšťanským modelem genderových vztahů“.2 Touto měšťanskou érou se bude zabývat můj příspěvek, neboť jsem přesvědčena, že současné problémy (nejen) v právní oblasti mají své kořeny v procesech, jimiž procházely moderní státy. Je důležité tyto kořeny identifikovat, protože genderový vzorec, který se v nich ustavil, ještě stále prostupuje současnou genderovou kulturou, a u nás byl navíc v reakci na komunistickou ideologii nostalgicky idealizován.3 Představím ho zde v podobě, jakou doznal během vrcholné měšťanské éry, aby bylo zřetelné, z čeho se dnes vlastně takříkajíc „vyhrabáváme“. Přestože byl klasický měšťanský model v průběhu 20. století v mnohém zásadně demontován, je až překvapivé, jak vytrvale se drží jak v symbolické rovině (např. rétorika genderových rolí nebo představy o schopnostech žen), tak v rovině institucionální (v právu, soudní praxi, politice, segregaci pracovního trhu na ženské a mužské profese a jiných). Pak je zde rovina osobní, každodenní uvažování a jednání lidí v daném symbolickém a institucionálním prostředí.

Pro historickou expozici hloubky a šíře měšťanského genderového vzorce budu vycházet z oborů mně blízkých, zejména politické filozofie a historické sociologie, a zaměřím se na rovinu symbolickou a institucionální. Historickou osobní rovinu zde reprezentuje úvodní citát.

Proč považuji uvedený citát za tak reprezentativní pro naše téma? Příběh je tento: Fanny, adresátka dopisu, byla sestrou Felixe Mendelssohna, hudebního skladatele, autora známého Svatebního pochodu. Oběma sourozencům se dostalo vynikajícího hudebního vzdělání a oba byli údajně stejně nadaní. Fanny komponovala a ovládala i dirigování. Nesměla to však ukazovat, neboť se to neslučovalo s žádaným dobovým obrazem ženy. Závěrečná věta „jenom ženskost zdobí ženy“ byla a dodnes často je nejmocnějším kulturním nástrojem, jenž neviditelně vykazuje ženy do patřičných mezí. Fanniny profesionální schopnosti směly sloužit jen jako „ozdoba“, ctižádost u ní nepřipadala v úvahu a úctu si mohla zasloužit jen projevem podpory nějakému muži, v tomto případě bratrovi, a tedy nikoli přímo, vlastním výkonem. Fanny otce poslechla a příběh končí tím, že teprve „několik let před smrtí se odvážila nechat jednotlivě vytisknout své skladby, když některé z nich byly již dlouho předtím zveřejněny pod jménem jejího bratra“.4 Takže tu máme ještě další efekt tohoto podivného skrývání ženských schopností, a to historické zkreslení toho, co ženy skutečně uměly a dokázaly. Že toto není ojedinělý případ, je dnes již bohatě doloženo, spisovatelky píšící raději pod mužskými jmény a podobně, ale to není hlavním tématem mého textu. Tím je celkový systém specifického genderového nastavení měšťanské éry, jeho příčiny a jeho geneze.

V symbolické rovině budu sledovat ideologii takzvaného rozštěpeného lidství, resp. specificky moderní genderové polarizace, s ní propojenou konstrukci mužské nadřazenosti a všudypřítomný androcentrismus; dále to, jak se tento symbolický rámec promítl do moderních institucí a zejména do právních systémů; v konečném důsledku se pak vše uvedené odrazilo v každodenních životech mužů a žen, jež byly projektovány jako bytostně protikladné.

1
Teze

Cílem mého příspěvku je zpochybnění řady mylných představ, jež mají potenciál podkopávat současné snahy o narovnání poměrů mezi pohlavími.

V první řadě jde o zpochybnění rozšířené představy, že konkrétní pojetí rozdílů mezi pohlavími, jejich rozdílných biografií a postavení ve společnosti, pojetí, jež se promítá i do současného práva, je něco odvěkého, přirozeného či fatálního a že snahou o narovnání genderových pozic se boří samé základy, „podstata“ mužství a ženství a „přirozený“ genderový řád. Proti této představě zde stavím 1) základní tezi, že i když měla na moderní genderové vzorce nepochybně vliv tisíciletá patriarchální tradice, tj. především zvyk mužů dominovat nad ženami, moderní doba tuto tradici zásadním způsobem transformovala a v novém, občanském rámci vytvořila „specificky občanský patriarchalismus“ (termín Ute Gerhard), který byl šitý na míru potřebám industriální společnosti a měšťanské vrstvě a koneckonců i moderní státní organizaci.5 Jinými slovy upozorňuji, že nerovnosti mezi postavením obou pohlaví, s nimiž se dodnes potýkáme i v právních systémech, nejsou prastaré a přirozené, ale mají historii starou přibližně jen 250 let.6

Dále doložím, že 2) ani v tomto historickém úseku nevznikl „specifický občanský patriarchalismus“ zcela automaticky či nevyhnutelně, nýbrž byl dílem aktivního úsilí celého šiku ideologů (filozofů, pedagogů a podobně) a vycházel cíleně vstříc potřebám nového společenského uspořádání. Jestliže jsme zvyklí používat termín „sociální inženýrství“ v souvislosti s komunistickým sociálním projektem, sociální inženýrství nastupující buržoazie si s ním v ničem nezadá, a ať se to komu líbí, nebo ne, v mnohém mu patrně vyšlapalo cestu.

Dokladem nesamozřejmosti vzniklého moderního řádu pohlaví je 3) skutečnost, že od doby osvícenství vedle sebe působily dvě protichůdné ideové linie, přičemž jednu představoval již zmíněný patriarchalismus, který na dlouhou dobu nabyl vrchu, zatímco druhá linie konsekventně, po celých těch 250 let, požadovala naprostou občanskou rovnost mezi pohlavími, jinak řečeno vztahovala osvícenské ideály svobody a rovnosti na ženy stejně jako na muže. Takže i když ona první linie, kterou dnes vnímáme jako měšťanskou tradici, převážila, musíme upozornit, že vedle ní máme již také dosti dlouhou tradici egalitární.

Můj text však chce upozornit ještě na jednu nepříliš známou 4) skutečnost, která je však pro můj argument klíčová: oproti běžné představě postupného, lineárního zlepšování postavení žen stavím tezi, že s konsolidací měšťanského sociálního řádu se v průběhu 19. století omezující opatření vůči ženám naopak upevňovala a polarizace pohlaví prohlubovala,7 lze říci, že došlo od osvícenství k jakémusi regresu, proti němuž se posléze mobilizovala ona druhá linie, odsouzená do role „hnutí“, dodnes často s nálepkou „potížistů“. Smutným kulturním dokladem je, že označení „sufražetka“ má stále pejorativní nádech. Hnutí „emancipistek“,8 dnes bychom řekli feministek, a mužů, kteří je podporovali, mělo na demontáži měšťanského modelu jistě svůj podíl, ale významnou roli sehrály další faktory, jako například první světová válka – to už je ale jiný příběh.Materiál, z nějž budu vycházet, se převážně vztahuje k užšímu geopolitickému prostoru – Francii, habsburské monarchii a Německu –, zmíněné teze lze ale úspěšně doložit i v jiných zemích, jež v dané době procházely industrializací a demokratizací (zejména Spojené království, Spojené státy a velká část Evropy). Proto ani ženské hnutí od konce 19. století nemělo problém se mezinárodně shodnout na stejných cílech.

Metoda, kterou zde používám, je takzvaně exemplární, to znamená, že nebudu vršit množství historických detailů, ale na několika vybraných, nicméně reprezentativních příkladech budu demonstrovat hloubkovou logiku argumentací a především celkové souvislosti. Aby nedošlo k případnému nedorozumění ohledně smyslu použité exemplární metody, shrnu, na pozadí čtyř výše uvedených dílčích tezí, základní, rámující poselství^9 svého textu. Tím je upozornění na skutečnost, dle mého názoru veřejností nepříliš uvědomovanou, že v moderní éře byl zkonstruován specifický ideologický amalgám étosu lidských a občanských práv na jedné straně a prohloubení doktríny polarity pohlaví na straně druhé. Ten vedl k paradoxu, že nový občanský rámec spíše umožňoval omezení na straně žen namísto toho, aby jejich práva posiloval. Jsem si vědoma, že toto tvrzení může působit neobvykle, a je pravda, že jde o kulturně značně sofistikovanou záležitost, jejíž rozkrytí vyžaduje detailní analýzu různých rovin této konstrukce.

O tu se v tomto textu snažím. Považuji za důležité doložit co nejkonkrétněji skladebné prvky tohoto ideologického vzorce, o němž jsem přesvědčena, že je i v 21. století stále virulentní, ať již latentně, nebo zcela otevřeně, v podobě opakovaného navracení doktríny fundamentální polarity pohlaví měšťanského typu.10 A zrovna tak jsem přesvědčena, že je to právě tento hluboce zakořeněný kulturní vzorec, který stále působí jako inhibitor důsledného narovnání genderových práv. Není patrně náhoda, že řada těchto skladebných prvků, jež zde popisuji, koresponduje s faktory, které v této publikaci identifikuje například Veronika Bílková v oblasti mezinárodního práva. Neboť onen amalgám, o němž hovořím výše, umožňuje tiché i hlasité ospravedlňování nerovného přístupu k oběma pohlavím i v rámci občanského principu. A umožňuje, že nerovný přístup si aktéři ani neuvědomují, případně jim nevadí. Jestliže tedy ve svém textu exemplárně rozebírám například myšlenky Jeana Jacquese Rousseaua, nechci tím říci, že na něj dnešní tvůrci práva přímo navazují, nýbrž chci co nejpřesněji rekonstruovat typ argumentace, který, v jeho případě prokazatelně, přispěl k vytvoření určitého typu genderové ideologie, genderových kulturních vzorců, jež jsou i po 300 letech přítomné ve společnostech s měšťanskou historií. Ve skutečnosti není tato setrvačnost pro historiky až tolik překvapivá. Kromě politických, ekonomických a jiných institucionálních změn probíhá v kulturním podhoubí jiná historie, označovaná jako longue durée, tedy taková, která se mění mnohem pomaleji. K ní nepochybně patří i genderové kulturní vzorce.

Tyto se v současné době manifestují například genderovými stereotypy, což je pojem, který si postupně osvojila i česká mediální scéna i širší veřejnost, a pozoruji i narůstající pochopení toho, že stereotypy jsou problém. Zároveň však jsou genderové stereotypy v naší kultuře aktivně a masivně reprodukovány. Jako příklad lze uvést polistopadovou českou filmovou produkci. Jindřiška Bláhová podrobně dokládá, že české komedie o ženách a pro ženy, například z produkce Marie Poledňákové či Jiřího Vejdělka, nejenže stojí na nezdravých stereotypech, ale dál je upevňují. Podle její analýzy vypadají ony stereotypy takto: „Přítomnost vaječníků rovná se hysterická stíhačka, jež muže hodlá metafyzicky vykastrovat, nebo pak žena, pro niž je jediným smyslem bytí muž, svatba a děti. (…) Oblíbenou katastrofou je pro ženy věk a práce. Nad třicet let život skončil, ženy ve vysokých pozicích nebo s kariérou jsou semetriky, špatné matky, frustrované sucharky či škrobené akademičky.“11 Návštěvnost těchto filmů se pohybuje mezi sto tisíci a půl milionem diváků, čímž divácky patří k nejúspěšnějším českým filmům, a jsou proto produkovány další podobného typu. Bláhová upozorňuje, že „čeští filmaři trvají na biologickém determinismu“.12 Filmová produkce samozřejmě představuje pouze jeden segment naší kultury a slouží zde jako příklad, který je dobře zdokumentován. K podobným závěrům však vedou analýzy produkce mediální, výukové, parlamentních debat a podobně. Biologický determinismus je přítomný prakticky ve všech. Představuje v českém diskurzu další významný blok pro otevřenější reflexi toho, jak tyto stereotypy vznikají a fungují – proto se ve svém textu snažím ukázat, jak intenzivní a aktivní úsilí napřely intelektuální a mocenské elity modernity k formování genderových vzorců a rolí segregovaných podle pohlaví tak, aby vyhovovaly potřebám fungování moderního státu a industriální výroby.

2
Základní pojmový rámec: tradiční a moderní společnost

Nejdříve je však třeba ujasnit si samotné pojmy modernita – či moderní společnost – a tradiční společnost. Bylo již řečeno, že genderový model vznikl v té podobě, jak ho dnes chápeme – muž živitel, žena v domácnosti –, až v souvislosti s ustavováním moderního (tedy nikoli tradičního) typu společnosti a především její měšťanské vrstvy, takže v sociologickém slova smyslu se nejedná o vztahy tradiční, nýbrž moderní.

Zmatení pojmů zdá se souvisí s časovým vymezením modernity.13 Sociologie klade moment završení procesu ustavování moderní společnosti do přelomu 18. a 19. století. Jde o to, že z ekonomického hlediska je hlavním znakem modernity tržní princip, který postupně zasahuje všechny oblasti společnosti. Na přelomu 18. a 19. století pak dochází k zásadnímu dokonání tohoto procesu, neboť předmětem tržní směny se stává i půda a práce. Půda (feudum) přestává být pouze svěřena svému pánovi ke spravování, ale stává se obchodovatelným majetkem (zbožím) a lidská práce se aktem zrušení nevolnictví uvolňuje z feudálních vazeb a prodává se na pracovním trhu. V historiografické terminologii známe pojmy tradiční a moderní společnost spíše pod označením feudální a industriální, můžeme tedy říci, že období, o němž zde budeme pojednávat, pokrývá dobu největšího rozmachu industriálního způsobu výroby.14 Proč tedy dává sociologie přednost pojmům tradiční a moderní? Je to z toho důvodu, že přechod od společnosti tradiční k moderní představuje celý svazek procesů a industrializace je pouze jedním z nich. Těmi dalšími jsou například generalizace trhu (zmíněné rozšiřování tržního principu), urbanizace a demokratizace.15 Všechny tyto procesy měly také své významné genderové dopady.

Zde se zaměříme hlavně na proces demokratizace, která je spojována s konceptem lidských práv, a za zlomový bod přechodu lze považovat francouzskou Deklaraci lidských práv z roku 1789, respektive její předchůdkyni, americkou Deklaraci nezávislosti z roku 1776.16 Je přitom nutné co nejvíce zdůraznit, že Deklarace lidských práv v sobě skrývá dvě významné dimenze: nové pojetí člověka a nové pojetí politického uspořádání. První je záležitostí filozofické antropologie a druhá politické filozofie. Obě dimenze pak v této době přinesly nebývalé vyostření otázky rovnosti a rozdílnosti pohlaví, první se týká pojetí ženy jako člověka a druhá občanského postavení žen. Dochází ke komplexní transformaci tradičního modelu genderových vztahů do modelu měšťanského. Ten ovšem také prochází procesem proměn: v první fázi, od konce 18. až zhruba do konce 19. století, je ustavován a upevňován, od konce 19. století, respektive začátku dvacátého, postupně, ale jen částečně, opět demontován. V průběhu pouhých přibližně 250 let máme tedy co do činění s dvojí transformací genderových vztahů.

Nyní se dostávám k tomu nejpodstatnějšímu, co deklarace lidských práv vyjadřovaly.17 Vyjadřovaly změnu základního principu, na němž stál společenský systém. Lapidárně řečeno, šlo o změnu systému z hierarchického na egalitární, politicky řečeno ze společnosti založené na stavovském principu na společnost založenou na občanském principu. Stará společnost byla stavovská: znamenalo to, že se člověk narodil do určitého stavu a svůj stav přijal s jeho právy a povinnostmi jako daný od Boha. Pokud jste se narodili do královské rodiny, museli jste vládnout, i když jste k tomu třeba ani neměli vlohy nebo chuť, a váš život, vaše výchova tomu byly tvrdě podřízeny. Pokud jste se narodili do rodiny nevolníka, věděli jste rovněž, kde je vaše místo, koho máte poslouchat a komu sloužit. Vrchnost měla zase povinnost všechno organizovat a o své poddané se v řadě ohledů postarat. Vedle stavovského systému se však již od středověku pozvolna utvářela vrstva, která se samostatně živila vlastní prací, a nejen to, začala významně přispívat k bohatnutí svých království; v počátku to byli zejména obchodníci, k nim přibývali majitelé prvních manufaktur, bankéři a podobně, jinými slovy takzvaná ekonomická buržoazie. Kromě nich rostla také vrstva takzvané buržoazie vzdělanecké^18 – právníci, lékaři, vydavatelé tiskovin, profesoři a další. Tato stále mohutnící společenská vrstva pak byla vůdčí silou onoho základního zvratu zvaného buržoazní revoluce, nechtěla a nepotřebovala nad sebou vrchnostenskou kuratelu, potřebovala naopak uvolnění cel, výrobních kvót, jimiž byly svazovány cechy, a podobně, jakož i uvolnění poddaných, které potřebovala jako pracovní sílu do svých fabrik. Měšťanskou vrstvu, která byla také nazývána „třetím stavem“, již nezajímalo dělení „koláče moci“ (ve smyslu tří stavů místo dvou: šlechta – duchovenstvo – třetí stav), ale volnost. Její ekonomická, kapitalistická část ji potřebovala pro své podnikání, její vzdělanecká část v duchu humanistické tradice postupně artikulovala myšlenku lidských práv, jež vykrystalizovala v osvícenství.

To vše je třeba číst za slavným heslem Francouzské revoluce „volnost, rovnost, bratrství“. Požadavek rovnosti vyjadřuje onu změnu základního principu organizace společnosti, kdy se lidé již nemají rodit do vzájemně nerovných stavů, ale jako rovní a svobodní čistě na základě toho, že se rodí jako lidé. Jedná se o takzvané přirozené právo, které jedinci nikdo nesmí vzít, je „nezcizitelné“. Tento princip je dnes samozřejmou základní premisou Všeobecné deklarace lidských práv či Listiny základních práv a svobod. Lze ho interpretovat také jako odstranění patriarchátu, vlády „otců“. I tam, kde nebyly zrušeny monarchie a nejvyšší „otec“, král či císař vládli dál, byly zaváděny ústavy a monarchie se stávaly „konstitučními“. Zaváděla se vláda zákona podle nových občanských zákoníků.

Feministická kritika ovšem upozorňuje na skutečnost, že i když byl demokratizačními procesy odstraněn patriarchát veřejný, zůstal zde patriarchát rodinný, a možná byl dokonce ještě posílen, v každém případě byl nově koncipován v moderních občanských zákonících. Institut „hlavy rodiny“ vybavené rozsáhlými pravomocemi nad manželkou a dětmi přetrval v evropských zákonících až do druhé poloviny 20. století.19 Formulujme to ještě jinak: ve vztahu k ženám společnost de facto neodstranila feudální princip, spočívající v tom, že to, kým se narodíte, až do smrti významně určuje váš životní běh, vaše životní možnosti – sociologové Ulrich Beck a Elisabeth Beck-Gernsheim používají pro postavení ženy v moderní měšťanské éře označení „moderní feudální princip“. Ale i v politické rovině je důležité upozornit, že pokud je zachováno patriarchální, monarchistické uspořádání, stavovská hierarchie má přednost před genderovou hierarchií. Jen proto mohly vládnout Alžběta I., Marie Terezie nebo Viktorie a dnes Alžběta II., neboť urozenost je tu důležitější než pohlaví. A naopak bylo dlouho ze zákona naprosto vyloučeno, aby žena vládla ve zřízení republikánském či demokratickém. Komu tato skutečnost nedochází, diví se, jak je možné, že ženy občas vládnou v takzvaných „zaostalých zemích“.20 Ptejte se vždy: Je dotyčná členkou nějakého vládnoucího klanu? Pokud ano, máte odpověď.

Základní teze, kterou zde budu krok za krokem dokládat, zní, že moderní společnost ve vztahu k ženám porušovala své vlastní principy. Pojem „modernita“ je proto klíčový a není náhoda, že na něm svou argumentaci stavěl i Masaryk – mimo jiné ve své přednášce „Moderní názor na ženu“ z roku 1904:21 „Moderním je úsilí, posilnit a povznést energii člověka a pocit osobní odpovědnosti, vypěstovat harmonicky všecky jeho mohutnosti, každé individuum společnosti postavit na roveň. Rovnost není totožností: každému individuu má být dána příležitost vyvíjet se normálně a všech jeho pěkných a dobrých sil má být využito pro celek. Moderním je úsilí zrušit výsady některých tříd a individuí v těch třídách — silnější má pomáhat slabšímu, toť přikázání nejlepších a nejpokročilejších duchů nové doby. S tohoto hlediska posuzován starý názor o ženě byl, že žena je pro muže; Eva byla stvořena pro Adama, to je ve vší stručnosti starý názor, názor, že žena je pro mužovo pohodlí, v nejlepším případě pro odchování jeho dětí.“22 A na jiném místě: „Moderním pro muže a ženu je, činit dobré a nepřekážet ženě, aby kdykoli a kdekoli mohla činit dobré. Moderní žena proto všude a ve všem, soukromě a veřejně bude pracovat proti těm pověrám, které dusí ji i muže stejně. Moderní žena jako moderní muž půjde za pravdou!“23

Změna stavovského systému na systém občanský samozřejmě neprobíhala ze dne na den, nebyla dlouho plně realizována na úrovni zákonodárství ani mezi muži a jen velmi zvolna probíhala změna v myšlení lidí. Rozumím těm, kdo například kritizují kult „tatíčka Masaryka“ – víc snad přežívání patriarchálního principu v hlavách vyjádřit nelze. Rovné postavení všech občanů se prosazovalo ztuha. Přestože v habsburské monarchii (v Předlitavsku) byla zavedena ústava již v roce 1867,24 teprve v roce 1907 získali volební právo všichni muži. A stěží můžeme uvést pikantnější a ironičtější důkaz „moderního“ postavení žen než skutečnost, že toto právo se stále nazývá „všeobecné volební právo“, přestože z něj byly dlouho vyloučeny ženy, a tedy celá polovina populace.

3
Osvícenské ideály: rozum a autonomie

S nadsázkou se mi chce říci, že ideálem člověka, s nímž přichází osvícenství, je homo sapiens sapiens-sapiens. Osvícenství totiž velmi důrazně požaduje od člověka, aby začal skutečně kriticky používat svůj rozum, a vymanil se tak z nadvlády těch, kdo ho chtějí držet i mentálně v poddanském stavu. Tento apel má zaprvé svůj politicko-filozofický rozměr, neboť má umožnit zásadní změnu politického uspořádání, jinak řečeno souvisí se snahami o zrušení poddanství. Jestliže ve starém (feudálním) uspořádání byl člověk buď v pozici pána, nebo poddaného, jenž pánovi patří, v novém uspořádání má patřit jen sám sobě, každý má být vlastníkem (pouze) své osoby, tedy není ani pánem, ani poddaným.25 Tento koncept, který pochází od Johna Locka,26 bývá v představování osvícenské filozofie neprávem opomíjen, pro tematizaci genderových vztahů (poměrů) ho však považuji za velmi důležitý a užitečný. Za druhé je tento apel osobní, má tedy svůj pedagogický rozměr, neboť vedle změny politických poměrů chce změnit samotného jedince, a osvícenští aktéři za tímto účelem podnikali řadu kroků. Velkými tématy se proto staly osvěta a výchova.

Osobní apel dokonce dominuje nejslavnější definici osvícenství z pera Immanuela Kanta z roku 1784, podle níž jde o to, aby člověk překonal svou dosavadní „nesvéprávnost“:27 „Osvícenství je vykročení člověka z jeho jím samým zaviněné nesvéprávnosti. Nesvéprávnost je neschopnost používat svého rozumu, aniž bychom byli vedeni někým jiným. Tato nesvéprávnost je zaviněna námi samými, jestliže její příčina netkví v nedostatku rozumu (Verstand), nýbrž v nedostatku odhodlání a odvahy používat jej bez vedení někým jiným. Sapere aude! Měj odvahu používat svého vlastního rozumu! Je tedy heslem osvícenství“ (kurzíva I. K.).28, 29 Lze říci, že cílem osvícenství v osobní rovině je dosažení vnitřní i vnější autonomie.30 Podle tohoto pojetí tedy nese odpovědnost za používání svého rozumu každý sám a úkolem elit je poskytnout jednotlivcům intelektuální podporu – osvětu^31, která spočívala v šíření vědeckých poznatků na jedné straně například formou encyklopedií a na druhé straně formou pedagogických spisů, s nimiž se doslova roztrhl pytel a které obsahovaly rady rodičům nebo i přímo mládeži, jak rozvíjet svůj rozum a svou osobnost. Samozřejmě byl zapotřebí i nový právní řád, jenž měl individuální autonomii zakotvit v ústavě – základem se staly deklarace lidských práv a nové občanské zákoníky.

Zmínila jsem dva myšlenkové proudy, které se zrodily v souvislosti s osvícenskou představou „nového člověka“. Ten, který získal v dějinách moderního myšlení na dlouhou dobu převahu, z ní vyloučil ženy, čili nevztáhl na ně požadavek rozumu ani autonomie. V politické rovině jim upřel rovnoprávné postavení s muži před zákonem a status občana (občanky) ve smyslu politickém,32 v rovině osobní na ně nejen neapeloval, aby kriticky a samostatně používaly svůj rozum, ale působil na ně dokonce přímo obráceně, v používání rozumu jim bránil a jako hlavní ctnost, jež jim přísluší, jim ukládal poslušnost a poddajnost. Při seznamování s osvícenským duchem a osvícenskými ideály je proto třeba mít se na pozoru, když je řeč o „člověku“, a všímat si, jestli je „člověkem“ míněna i žena. Ve většině případů není. Proti tomuto proudu se ovšem okamžitě postavil jiný, který na toto vyloučení žen poukazoval a požadoval, aby byly bez výjimek a úplně zahrnuty do konceptu nového člověka a občana. Oba proudy nyní představím podrobně.

4
Hlavní proud: Rousseau a následovníci

Nikdo snad nereprezentuje dvojí metr podle pohlaví víc než Jean Jacques Rousseau, francouzský filozof, nazývaný také „filozofem svobody“,33 což je z genderového hlediska obzvláštní ironií, neboť ženy u něj na svobodu neměly nárok.34 Rousseau je také významný tím, že svým spisem Emil čili O vychování položil základ moderního fenoménu pedagogických spisů, v nichž je výrazně rozdílný přístup k výchově chlapců a dívek, a jenž se proto stal vzorem pro řadu jeho následovníků se stejným názorem. Prvním autorem pedagogického spisu pro novou dobu však nebyl, navazoval na Johna Locka, jenž sice výchovou nového člověka nejspíš také myslel jen muže, ale neformuluje explicitně tak drakonické omezování dívek jako Rousseau.35 To najdeme v jeho zmiňovaném pedagogickém spise Emil čili O vychování z roku 1762.

K obecnému boomu pedagogických spisů, který v 18. století nastává, je třeba ještě dalšího vysvětlení. První důvod jsem zmínila – jde o návody, jak samostatně používat vlastní rozum. Zrušení poddanství však také znamenalo obrovské uvolnění horizontální i vertikální mobility obyvatelstva. Pojem horizontální mobilita označuje v sociologii jednak pohyb po světě, jednak také třeba možnost změny povolání a zaměstnání. Vertikální mobilita znamená možnost pohybu po společenském žebříčku, objevuje se fenomén takzvaných selfmademanů, jedinců, kteří se vypracovali od píky na vyšší pozice. To ve stavovském systému z principu nebylo možné.36 Mobilita obojího druhu ovšem znamenala zvýšený význam přípravy dítěte pro život tak, aby se ve světě bylo schopno orientovat samostatně. Lépe řečeno aby se byl schopen orientovat, protože do světa byli vypouštěni především muži.37 Proto je svým způsobem srozumitelné, že i pedagogické spisy se zaměřovaly převážně na ně.

Zejména v měšťanské vrstvě existoval velký hlad po návodech, jak vychovávat děti dobře, adekvátně novým společenským poměrům. V sociologickém bestselleru Osamělý dav z roku 1950 rozlišuje jeho autor David Riesman tři historické typy řízení člověka, řízení tradiční, niterné a vnějškové. V osvícenské a poosvícenské době, tj. na přechodu od tradiční společnosti k moderní, dochází podle něj k přechodu od řízení tradičního k niternému. Tradiční řízení spočívalo v tom, že zkušení členové společenství instruovali v konkrétních situacích (jako svatba a podobně) jeho mladší členy, co a jak dělat, neboť nejlépe ovládali tradice. Niterně řízený člověk se často ocitá mimo dosah a pomoc moudrých a musí si poradit sám. Riesman zde používá metaforu gyroskopu, který do něj musíme vložit již v útlém dětství – proto ono nové zaměření na děti a jejich výchovu, proto boom pedagogických spisů.38

Rousseauův spis Emil čili O vychování se převážně věnuje výchově chlapců. Má pět knih, z nichž čtyři se věnují Emilovi, což je modelové dítě, modelový chlapec. Pátá kniha má název Žofie čili žena. Emil byl hojně vydáván také v češtině pod mírně odlišnými názvy a od různých překladatelů, často ve více vydáních. Nejstarší překlad, který jsem našla, pochází z roku 1889, další z roku 1907, 1910–1911 a 1926 (tady pátá kniha, o Žofii, zcela chybí). Citace, jež níže uvádím, jsou z vydání z roku 1911.39 Rady pro výchovu Emila směřují k tomu, aby z něj byl svobodný, sebevědomý jedinec. Může být až do 18 let sobec, dělat si co chce, jít si za svým, nemá dokonce bez dalšího přejímat ani vědecké poznatky, ale má je ověřovat, všechno takříkajíc ohmatat, běhat volně po přírodě a podobně. Výchova Žofie měla být úplně jiná, zcela „opačná“. Budu Rousseaua doslova citovat místo toho, abych jeho myšlenky jen parafrázovala, protože publikum uvěří jen přímým citátům, které si navíc může ověřit v příslušném zdroji.40 Za prvé je důležité upozornit, že Rousseau porovnává pozici muže, otce v rodině, k pozici zákonodárného vládce ve státě. Explicitně se tu tedy uchovává patriarchální – mocenský – systém v rámci rodiny, jak jsem o tom hovořila výše. Tento motiv není ojedinělý – najdeme ho například i ve slavném Tocquevillově díle Demokracie v Americe z roku 1835 a 1840 (česky 1992), který konstatuje, že v rodinách musí být nějaký vládce, aby nenastala domácí anarchie. To znamená, že ve chvíli, kdy panuje snaha odstranit veřejný patriarchát v podobě monarchie a nastolit rovnost všech občanů, současně přetrvává snaha zachovat patriarchát rodinný. Výchova dívek musí být výchovou k podřízenosti – Rousseau mluví přímo o výchově k poddanství (sic!). Dívky si musí postupně zvykat na donucení a celá jejich výchova se má řídit potřebami mužů. To vše jsou jasné normy.

Rousseau se však tyto normy snaží odůvodnit domněle vědecky, jelikož se odvolává na „přírodní zákon“: „Muži závisí na ženách svými žádostmi; ženy závisí na mužích i svými žádostmi i svými potřebami; my bychom obstáli spíše bez nich než ony bez nás. Aby měly, čeho jim třeba, aby byly, čím býti mají, musíme my jim to dáti, musíme my chtíti jim to dáti, musíme my je míti za hodny toho; ony závisí na našich citech, na ceně, kterou přikládáme jejich vnitřní hodnotě, na tom, jak si vážíme jejich půvabů a jejich ctností. A dle téhož zákona přírodního ženy, jak samy tak i ve svých dětech, jsou vydány na milost a nemilost úsudkům mužů. (…) Z toho plyne, že soustava jejího vychování musí být po této stránce opačná než soustava vychování našeho (…)“ (kurzíva H. H.).41 Chce tedy udělat z mužů střed ženina světa: „A tak všeliké vychování žen má mít na zřeteli muže. Líbiti se jim, býti jim užitečny, buditi jich lásku a úctu, vychovávati je v mládí, pečovati o ně, když dospějí, raditi jim, těšiti je, zpříjemňovati a oslazovati jim život – toť jsou úkoly žen pro všecky časy, toť, čemu se mají učiti již od dětství.“42

Jako základní přírodní zákon Rousseau prezentuje jakousi sociálně antropologickou konstrukci rozdílu mezi pohlavími, v níž se ovšem opět mísí forma normativní (chcete-li deontologická, tj. to, co má být) s domněle empirickou (ontologickou, tj. to, co je): „Spojí-li se pohlaví, každé z nich přispívá rovně k společnému účelu, ale ne stejným způsobem. Z této různosti pak vzniká první rozdíl, jejž lze určiti mezi mravními vztahy obou pohlaví. Jedno má býti činné a silné, druhé trpné a slabé; jest nevyhnutelné, aby jedno chtělo a mohlo, stačí však, aby druhé odporovalo nemnoho“ (kurzíva H. H.).43 Z těchto normativních postulátů se pak vyvozuje kauzální souvislost, která je podivně převrácená, neboť norma ústí v tvrzení o přírodním zákonu, a nikoli naopak: „Stanovíme-li tuto zásadu, následuje z ní, že žena jest stvořena zvláště pro to, aby se líbila muži; jeho zásluha tkví v jeho moci, líbí se už tím, že je silný. Toť arci není zákon lásky, připouštím; ale jest to zákon přírody, který předchází i samu lásku.“44 Zajímavé přitom je, že na jiných místech Rousseau opakovaně konstruuje dívky a ženy jako „přepjaté“, a proto musejí být „kroceny“ – jinými slovy, ona „trpnost“ má být až výsledkem výchovy, a nemá tudíž nic společného s přírodními zákony. Jako příklad za mnohé viz tento výrok: „Proto, že mají nebo mají míti málo volnosti, zabíhají do krajnosti ve svobodě, která se jim ponechá; jsouce ve všem přepjaty, oddávají se hrám ještě s větším zápalem než hoši; (…) tento zápal musí býti krocen.“45

Zastavme se u obratu „přírodní zákon“. Osvícenství chce čelit tmářství a církevním příkazům racionalitou a odvoláváním se na vědecky „zjištěné“ přírodní zákony. To se děje i v případě genderových vztahů, kde autoři jako Rousseau již neodkazují na boží příkazy, ale obratem je nahrazují vlastními „vědeckými“ pravdami. Znamená to, že i legitimizace genderové nerovnosti se děje skrze vědu. Věda začíná legitimizovat, ospravedlňovat, odůvodňovat, argumentačně podporovat genderovou nerovnost, podřízenost žen mužům. Ale jaká věda? Zakladatel sociologie Auguste Comte tři čtvrtě století po Rousseauovi, zhruba kolem roku 1830, dává do vínku tomuto novému oboru jasné genderové stanovisko, které opět zaštiťuje odkazem na přírodní zákon: „Místo ženy ve společnosti se vymezuje pouze do rámce rodiny a tzv. přirozené mravnosti.“ To bychom mohli ještě označit za otázku dělby rolí či sfér působnosti. U Comta je to však otázka sociální hierarchie; sociální určení ženy považoval Comte^46 za „nejdůležitější elementární bázi každé sociální hierarchie (…). (…). [S]polečenská závislost a sociální podřízenost žen je zákonitě nezávislá na prostoru a čase, neboť tkví v přírodním zákonu, přírodou dané méněcennosti ženského pohlaví. A vpravdě pozitivní filozofové vědí, že jejich systematický vliv se musí omezit na to, aby modifikovali způsob působení přírodních zákonů, aniž by kdy pomysleli na to, měnit jejich fundamentální charakter“.47

Jestliže jsme u Rousseaua našli koncepty závislosti žen na mužích a sociální podřízenosti, Comte jde mnohem dál, když konstruuje de facto již antropologickou méněcennost žen a klade ji jako jednu ze základních premis sociologie. Německá historička Ute Gerhard, která analyzovala diskurzy pedagogických spisů konce 18. a začátku 19. století, přichází s velmi zajímavou hypotézou, že masivní vliv pedagogických spisů přinesl časem své smutné ovoce. Tím míní, že jestliže v době osvícenství ještě málokdo pochyboval o intelektuálních schopnostech žen, ona omezující výchova dívek, probíhající po několik generací, z nich posléze ta omezeně se jevící stvoření vyrobila a jejich společenský obraz byl v polovině 19. století horší než na konci století osmnáctého. Jinak řečeno, místo obvyklé představy postupného, lineárního zlepšování postavení žen tu máme co do činění s jeho regresem (viz moji tezi 4). Sigmund Freud pak na konci 19. století konstatuje: „Muž okolo třicítky se nám jeví jako mladistvé, spíše nehotové individuum, od něhož očekáváme, že vývojových možností, které mu analýza skýtá, vydatně dokáže využít. Žena stejného věku nás však často zděsí psychickou strnulostí a neměnností. Není tu cest pro další vývoj; jako by byl celý již proběhl a byl napříště již neovlivnitelný, ba jako by obtížný vývoj k ženskosti byl všechny možnosti osobnosti vyčerpal.“48 Vidíme snad dnes něco podobného? A přece byli vědci této doby přesvědčeni, že taková je „přirozená povaha“ žen.

A jak je to s rozumem? S tou nejvyšší hodnotou osvícenství, cílem i prostředkem osvobození člověka? S apelem na to, aby ho za každých okolností používal? Řekli jsme, že v době osvícenství ještě nepanovala představa, že ženy jsou rozumově slabší, ani Rousseau si to nemyslel. Měl dokonce za to, že dívky jsou mnohem bystřejší než chlapci, ale na rozdíl od Emila podle něj jejich rozum nesmíme rozvíjet, ale naopak potlačovat. Cituji: „Nestrpte, aby ani na okamžik života přestaly cítiti uzdu. Zvykejte je, aby se daly vytrhnouti ze hry v nejlepším a bez reptání odvésti k jinému zaměstnání. Zde postačí ještě pouhý zvyk, neboť zvyk jen podporuje přírodu.“49 „Výsledkem tohoto nuceného přivykání jest poddajnost, již ženy potřebují po celý svůj život, poněvadž nikdy se nevybaví z poddanství buď jednomu muži, nebo úsudkům mužů vůbec a poněvadž jim nikdy není dovoleno vybočiti z mezí těchto úsudků. (…) Jsouc stvořena k tomu, aby poslouchala bytosti tak nedokonalé, jako je muž, často tak plné neřestí a vždycky tak plné chyb, musí se žena brzy učiti snášeti i bezpráví a trpěti křivdy manželovy bez reptání.“50 A opět je tato norma („musí se učiti“) spojena s konstrukcí esenciálních rozdílů mezi pohlavími: „Žena jest stvořena, aby ustupovala muži, ba aby snášela i jeho bezpráví; hochy k tomu nepřivedete nikdy. Vnitřní cit se v nich zdvihá a bouří proti bezpráví; příroda nestvořila jich k tomu, aby je snášeli.“51

Jak jinak tyto výroky číst, než že se zde konstruuje přirozená povaha žen jako otrockých, poddanských stvoření bez citu pro spravedlnost?52 Ponechám stranou, jaká to může být živná půda pro domácí násilí, protože mě na tomto výroku zajímá především trik, který Rousseau používá opakovaně a který vyjadřuje jeho obrat „zvyk jen podporuje přírodu“. Jestliže věří v určitý přirozený sklon u žen, proč si dát tak velkou námahu s tím, abych tento sklon de facto vyrobil? V citátu říká, jak se dívka musí vytrhnout ze soustředění, aby ji nic moc nezajímalo (což je přesně opačný návod než u Emila), ale o pár stránek dál řekne, že jsou ženy od přírody povrchní a u ničeho nevydrží, že to je přírodní zákon. Tento rozpor v Rousseauově myšlení vynikne o to víc, že nemluví pouze o nějaké mírné podpoře (přírodního zákona), ale o donucení. Slovy jako „nucení“, „donucování“ se celá kapitola o Žofii jen hemží: „Budou po celý svůj život vázány pouty nejtrvalejšími a nejkrutšími, to jest pouty slušného chování; proto je třeba působiti nejprve k tomu, aby si zvykly být k něčemu nuceny, aby jim toto donucování později nepřišlo nikdy za těžko; jest třeba, naučiti je, aby krotily všeliké své choutky proto, aby je podrobovaly vůli jiných lidí.“53

Zvlášť šokující je skutečnost, že Rousseau ženám nedopřává ani svobodu svědomí a svobodu vyznání: „Každá dívka má mít náboženství své matky, a každá žena náboženství svého muže. Kdyby toto náboženství bylo nepravé, poslušnost, kterou matka i dcera jsou poddány řádu přírodnímu, zahladí před Bohem hřích bludu. Nejsouce schopny samy o tom souditi, musí přijímati rozhodnutí otců a manželů jako rozhodnutí církve.“54 A opět je to odůvodněno povahou žen: „Zabíhajíce vždycky do krajnosti, jsou buďto nevázané nebo pobožnůstkářky; nikdy u nich nevidíme, že by dovedly spojiti počestnost a zbožnost.“55

Jelikož Rousseau nepřiznává dívkám právo si něco prosadit, za něčím si jít, něco požadovat přímo, dospívá k názoru, že legitimní a přírodou daný (opět!) prostředek, jímž mají ženy ovládat muže, je lest a pěstování půvabů. A samozřejmě, jak jinak, o pár stránek dál „objeví“, že ženy jsou od přírody lstivé: „Lstivost jest vrozena tomuto pohlaví; a jsa přesvědčen, že všechny přirozené náklonnosti jsou samy sebou dobré a správné, míním, že sluší pěstovati tuto jako ostatní.“56

Rousseauovská linie nabyla v moderní době vrchu, stala se takříkajíc mainstreamem, a to do té míry, že byla vtělena do nových občanských zákoníků, počínaje francouzským Code civil, zvaným také Napoleonův kodex, z roku 1804 a konče ABGB, platným na našem území.57 Zakládá se zde určitá linie pojetí vztahu mezi muži a ženami, ale i antropologického pojetí mužů a žen^58 – představa, že ženy a muži jsou od přírody zcela rozdílné bytosti a že je tuto rozdílnost třeba posilovat. Učeně řečeno toto pojetí označujeme jako rozštěpené lidství. Jedná se o koncept, podle nějž je žena sice člověk, ale přitom jaksi úplně jiný člověk. Podstatné pak je, že koncept rozštěpeného lidství slouží jako výborná výmluva a omluva pro diskriminaci žen jako občanek. Dokonce se jejich vyloučení z režimu lidských a občanských práv prezentuje jako nějaké vyznamenání s tím, že žena má prostě úplně jiné „poslání“, a proto jsou u ní zejména občanská práva druhořadá. Je to tedy opět jakýsi trik, postavený na kvazifilozofické bázi, domněle ospravedlňující nerovné postavení žen a mužů.

Rousseaua nemůžeme jednoduše pominout pro jeho zásadní vliv na jeho následovníky, a to i mimo Francii. Ti jeho filozofii rozštěpeného lidství dále rozvíjejí a přinášejí své vlastní myšlenkové kotrmelce. V následujícím zcela přejímám informace z publikace Ute Gerhard, německé historičky a socioložky, která zpracovala obrovský objem pedagogických spisů, aby analyzovala diskurzy pojetí žen a mužů v nich obsažené. Cituje mimo jiné německého pedagoga Campeho, který v roce 1789 napsal pedagogický spisek v návaznosti na Rousseaua s názvem Otcovská rada.59 Psal ho pro svou dceru a o to víc zaráží. Najdeme zde rafinovaný myšlenkový kotrmelec: Campe rozlišuje dvojí určení ženy (Frau): určení obecné jako člověka (Mensch) a zvláštní určení jako Weib (Weib je žena ve smyslu samička, výraz se používá také u zvířecích samiček). Campe pak říká: „Obecné učení ženy žádá pozvedání sebe a druhých cílevědomým vzděláním a zapojením všech sil a schopností,“ – to je nám již známý osvícenský ideál – „její zvláštní určení však toto obecné učení opět ruší vzhledem k jejímu poslání ženy – Weib – a vázanosti pouze na předměty a působnost ležící pouze v hranicích tohoto ženského poslání.“60 S jakou lehkostí zde autor škrtá ženu jako člověka, „ruší“ ho v ní – je třeba dodávat něco víc? Přesně těmito triky se velice rychle a snadno odůvodní, proč můžeme ženu klidně vyjmout z režimu lidských práv.

Campeho lze využít také jako explicitní příklad toho, co se míní oním ženským posláním: „Hodnota manželky se měří nikoliv šířkou a hloubkou jejích literárních znalostí, ale pouze podle toho, jak plní své pravé ženské poslání. Ženské poslání se skládá z obšťastňující manželky, vychovávající matky a představené vnitřního domácího bytí.“61 Zaměřme se na obrat „vnitřní domácí bytí“: ze sociologického hlediska se jedná rovněž o nový koncept typický pro měšťanskou vrstvu a víceméně cizí jak v aristokratické, tak ve venkovské vrstvě. Pro měšťanskou vrstvu má však rostoucí význam, získává funkci útočiště a protipólu k chladnému světu kapitalistické konkurence, ostrých loktů, konkurenčního boje, který se odehrával mimo domov. Funkcionalita, účelovost stojí za mnohým, co je spojeno s novou konstrukcí genderových vztahů v moderní éře, proto hovořím o „inženýrském projektu“. Svědčí o tom i další Campeho výrok, který ještě píše v době osvícenství a věří v jeho ideály, ale v zájmu společenského projektu je u žen obětuje. Uvádí, že ono „zvláštní určení ženy“ není možné chápat jako nějaké privilegium, ale jako „nepříznivý poměr, který je podle naše nynějšího pojetí světa považován za závislý a vedoucí je k duševnímu, tak fyzickému oslabení“.62 Přesto rady tohoto typu vycházely ve statisícových nákladech, Campe vyšel údajně asi padesátkrát jenom do poloviny 19. století. Nešlo tedy jen o nějaké okrajové záležitosti, nad kterými můžeme mávnout rukou – jednalo se o publikace, které spoluutvářely chápání rolí mužů a žen v moderní evropské společnosti.

Gerhard mě upozornila také na Fichta,63 o jehož myšlenkovou konstrukci vás rovněž nechci připravit. V Příloze k přirozenému právu má podkapitolu, která se jmenuje Dedukce manželství. V ní tvrdí, že jedno pohlaví je jen činné, druhé jen trpné. Myslí to samozřejmě jako esenciální, přirozenou danost, takže se opět jedná o antropologický koncept rozštěpeného lidství, jeho další variantu, ostatně jsme na ni narazili již u Rousseaua. Pointa však přichází teď: podle Fichta se žena může dostat na stejný stupeň lidství jako muž, jen „učiní-li ze sebe pouhý prostředek uspokojování muže. Svou celou důstojnost obdrží nazpět jen tím, že to učiní z lásky k tomuto jedinci“.64

5
Druhý proud

Bylo řečeno, že v otázkách přístupu k oběma pohlavím zplodilo osvícenství také druhý názorový proud, zcela protichůdný tomu, který reprezentuje Rousseau. V každé evropské zemi působili vedle žen také muži, kteří k tomuto druhému, feministickému^65 proudu patřili – za všechny jmenujme ty nejčastěji zmiňované, ve Francii Marie-Jean-Antoina Condorceta, v Německu Theodora von Hippela, u nás Tomáše Garriguea Masaryka. Ale především to byly ženy, které svou situaci reflektovaly a odmítaly ji přijmout. Máme dokonce jedinečnou možnost představit přímou kritiku Rousseauova Emila z pera Mary Wollstonecraft v jejím díle Obrana práv žen. Výchova dívek stejně jako obecná otázka lidských práv byla její velká témata.66 Pro Wollstonecraft je klíčovým pojem ctnost, přičemž „svoboda je matkou ctnosti“ – to je její základní premisa a důvod, proč považuje koncept závislosti žen za zhoubný. Požaduje pro ženy stejnou svobodu jako pro muže: „Svoboda je matkou ctnosti, a pokud jsou ženy už svou povahou otrokyněmi a není jim dovoleno dýchat ostrý a posilující vzduch svobody, pak musejí navždy malátnět jako exoti a nutně být považovány za krásné chyby přírody.“67

První argument Wollstonecraft proti představě Rousseauově je tedy mravní otázka, otázka charakteru žen, která je podle ní zásadně spojena se svobodou a nezávislostí. Připomeňme Kantovu definici osvícenství, v níž jde na prvním místě o vymanění se z nesvéprávnosti. Tento argument však necílí jen na vnitřní potřeby a pocity žen, dejme tomu na jejich sebevědomí, seberealizaci a podobně, ale na blaho celé společnosti. Oba názorové proudy, jež zde sledujeme, argumentují užitkem pro společnost, ba dokonce pro stát. Stejně jako Wollstonecraft také Masaryk považuje mravní a občanskou vyspělost žen za zásadní pro kvalitu celé společnosti a vyzývá ženy k sociální práci: „Otázka sociální není však už filantropickým, humanitním sportem, nýbrž prací k zákonnému zajištění sociální spravedlnosti. Žena proto musí pochopovat veřejné a politické úkoly doby, musí jako muž a s ním se věnovat veřejnosti.“68 Vidíme, že v této myšlenkové linii nejde jen o rovnost veřejnou, občanskou, ale obecně o otázku mravnosti, zásadní pro veřejnou sféru, ale jak uvidíme níže, i tu domácí. Žena má být muži partnerkou jak v rodinném, tak veřejném životě, má jako rovnocenná vytvářet lepší společnost. Stejný motiv najdeme o dvě století později v Druhém pohlaví Simone de Beauvoir: žena má podle ní přijímat, volně řečeno, spoluodpovědnost za svět.69Celá debata má ještě další rovinu a tou je názor na to, co je dobré pro vztahy. Když je řeč o svobodě žen, nejde v příslušných spisech nikdy jen o ně samé, ale o kvalitu vztahů, a to jak k mužům, tak k dětem. Rousseau pojednává vztahy mezi pohlavími v prvé řadě jako otázku moci, vzájemného ovládání partnerů, přičemž každému z nich vyhrazuje rozdílné prostředky. „Jest totiž značný rozdíl mezi tím, osobovati si právo poroučeti, a ovládati toho, kdo poroučí. Panství ženino je panství něhy, obratnosti a povolnosti; jejími rozkazy jsou laskání, jejími hrozbami jsou slzy. (…) Ale když zneuznává hlas svého pána, když chce uchvátiti jeho práva a sama poroučeti, nevzejde z takového nepořádku nikdy nic, než bída, pohoršení a nečest.“70 Nelze si nevšimnout, že nikde není ani slovo o nějakém dialogu či partnerství, pouze na jedné straně právo poroučet a na druhé straně právo manipulovat. Dědictví tohoto přístupu, tohoto vztahového modelu, je patrné dodnes, spatřuji ho například v oblíbených klišé typu, že žena je krk, který hýbe hlavou.

Opačný názor zastává Mary Wollstonecraft a není sama, když hovoří o „krátkodobé tyranii“ žen: „[Ž]eny byly doposud jakoby izolovány; a zatímco byly zbaveny ctností, kterými by se mělo odívat lidství, byly ozdobeny umělými půvaby, které jim umožňují vykonávat krátkodobou tyranii.“71 Je naopak přesvědčena, že jen mezi rovnoprávnými jedinci může vzniknout pravý cit. „Je marné očekávat ctnost od žen, dokud nebudou určitou měrou nezávislé na mužích; je dokonce marné očekávat tu sílu přirozené náklonnosti, která by z nich činila dobré manželky a matky. Dokud jsou naprosto závislé na svých manželech, budou mazané, úzkoprsé a sobecké; a muži, kterým činí radost ta náklonnost hraničící se psí oddaností, nemají moc jemnocitu, neboť láska se nedá koupit; v kterémkoliv smyslu toho slova, její hedvábná křídla okamžitě splasknou, pokud v ní hledáme něco jiného než to, co sami dáváme.“72 „Kdyby tak muži velkomyslně zpřetrhali naše pouta a spokojili se se vztahem založeným na rozumu místo na otrocké poslušnosti, zjistili by, že jsme pozornější dcery, láskyplnější sestry, věrnější manželky, rozumnější matky – jedním slovem, lepší členky společnosti. My bychom je pak milovaly pravou láskou, neboť bychom se naučily mít úctu k sobě samým…“73 O pochybné lásce založené na jednostranné závislosti žen na mužích velmi nesmlouvavě hovoří také Masaryk: „Proti těmto požadavkům (na rovnoprávnost žen – pozn. H. H.) nepřátelé společenského pokroku dovolávají se – lásky. Láska – kolik pověr tají se v tomto tak zneužívaném slově… Smyslnost, egoism a sentimentálnost, slabošské citlivůstkářství, neschopné silných citů, předstírá posvátnost manželství a lásky, aby udrželo, stručně řečeno, prostituci, prostituci veřejnou, tajenou, zákonnou – ve všech formách, také manželskou. Dekadentními frázemi o ženě spasitelce, o její záhadnosti a tajuplnosti, o ochránkyni manželského krbu a t. p. zastírá se honba po penězích a pohodlí, po kuchařce a milence, po ošetřovatelce a hospodyni v jedné osobě...“74

Wollstonecraft na rozdíl od Rousseaua tematizuje lásku. Nepochybně v této „feministické“ linii již nastupuje novodobý koncept romantické lásky, ale chci se zastavit u otázky moci. K Rousseauově představě, jak ženy smějí ovládat muže, Wollstonecraft říká: „Nepřeji si, aby měly ženy moc nad muži, ale nad sebou samými.“75 Neviní ze stávající situace jen muže, ale i ženy. Apel na ženy, aby se svou situací samy něco dělaly, najdeme ve feministických spisech od samého začátku a stále znova, i když jsou za původce nespravedlivého zacházení se ženami považováni muži. Podle Kanta jsou „lenost a zbabělost“ příčinami, proč lidé z velké části „rádi po celý život zůstávají nesvéprávní a proč je pro jiné tak snadné vydávat se za jejich poručníky“.76 A dále říká jasnozřivě: „O to, že zdaleka největší část lidí (v tom celé krásné pohlaví) považuje tento krok k svéprávnosti, kromě toho, že je obtížný, také za velmi nebezpečný, se již postarají oni poručníci (…).“77 Téměř o 200 let později Simone de Beauvoir (1949) znovu upozorňuje ženy, že se jejich „pohodlnost“ a neochota brát na sebe spoluodpovědnost za svět obrací proti nim.78

Proti rousseauovské linii ostře vystupovala řada mužů. Ve stejném čase jako Campe publikuje v Německu často zmiňovaný Theodor von Hippel práci O občanském povznesení žen (1792), v němž podle anotací provádí kritiku patriarchálního manželství a dochází k závěru (typickému pro tento druhý proud, jak jsme viděli), že útlak žen ve svém důsledku škodí samotným mužům.79

Můžeme tedy shrnout základní pilíře moderní debaty, která se částečně táhne až dodnes: ideový proud, který převládl ve vrcholné měšťanské éře, považuje vyloučení žen z moderního režimu rozumu a svobody za výhodný pro rodinné vztahy a společnost; opačný ideový proud naopak považuje takové vyloučení za nezdravé a neblahé nejen pro ženy samé, ale i pro rodinné a partnerské vztahy a celou společnost; vedle moci pak tematizuje také lásku. A navzdory tomu, že tento druhý, menšinový proud kritizuje způsob, jakým ten první symbolicky konstruuje a prakticky zavádí podřízenost žen, nesnímá odpovědnost za daný stav ani z žen samých.

6
Deklarace práv muže, nikoli člověka, a už vůbec ne práv ženy

Viděli jsme, že již v ideové rovině osvícenští autoři neskrývali účelovost rozdílného přístupu k oběma pohlavím, že je v zájmu státu, a to i s vědomím, že to pro ženy znamená „nepříznivý poměr“. Státní zájem se pak ukotvuje v prvé řadě v právním systému a ten prošel v tzv. západním světě od osvícenství zásadní proměnou. Započal vyhlášeními (deklaracemi) lidských práv a pokračoval vytvořením nových, občanských zákoníků. Níže ukážeme, že 1) deklarace lidských práv se nevztahovaly na ženy a že 2) občanské zákoníky konstruovaly podřízené postavení žen jak ve veřejném, tak v rodinném životě. Oba typy zákonných norem tak reprodukovaly historicky zděděnou genderovou hierarchii, a v mnoha ohledech ji dokonce prohloubily. Jinými slovy, revoluce se konala pouze po mužské linii, a jak ukážeme později, byla zde snaha držet ženy o to víc v domácím prostoru, aby tuto mužskou revoluci, či de facto emancipaci, umožňovaly; v dnešní terminologii měly „vytvářet mužům zázemí“.

Jsou to právě tyto deklarace práv člověka a občana, které zásadně mění postavení členů společnosti z hierarchického na egalitární a ze závislého na svobodné. Stanovují takzvaná přirozená práva, tj. práva, která náležejí každému již na základě toho, že se narodí jako člověk. Zároveň s tím vzniká i pojem občana.80 První článek francouzské Deklarace práv člověka a občana zní takto: „Lidé se rodí a zůstávají svobodní a rovní ve svých právech. Společenské rozdíly se mohou zakládat pouze na prospěšnosti pro celek.“81 V originále zní Déclaration des droits de l’homme et du citoyen. Ve francouzštině ovšem slovo l’homme označuje jak „člověka“, tak „muže“. I ukázalo se, a tvůrci Deklarace se tím ostatně ani netajili, že byla skutečně myšlena jenom pro muže, že se oním „člověkem“ mysleli výhradně muži. A nelze si odpustit poznámku, jak snadno se taková skutečnost „ztratí v překladu“, a sice v českém, kdy je slovo l’homme překládáno automaticky jako „člověk“, a diskriminace je tím tak dokonale zakrytá, že se nepochybně celé generace Čechů naivně domnívají, že se vztahovala na všechny „lidi“.

Vyloučení žen v souvislosti s Deklarací okamžitě ostře kritizoval Marie-Jean-Antoine de Condorcet^82 v textu O přiznání občanských práv ženám z roku 1790. Jasnozřivě a moderně^83 zní již první věta jeho polemického traktátu: „Lidé mohou uvyknout porušování svých přirozených práv do té míry, že nikoho z těch, kdo svá práva ztratili, ani nenapadne, že by se jich mohli dožadovat, a navíc ani netuší, že nějaké bezpráví zakouší.“84 Dále říká: „Aby toto vyloučení z práv nebylo projevem příkoří, bylo by potřeba buď dokázat, že přirozená práva žen nejsou zcela stejná jako práva mužů, nebo ukázat, že ženy nejsou schopny tato práva uplatňovat.“85 A pokračuje s dávkou ironie: „Práva mužů vyplývají výhradně z toho, že jsou to bytosti citlivé, schopné osvojit si morální ideje a tyto ideje odůvodňovat. Jelikož však ženy mají zcela stejné vlastnosti, musí nutně mít také stejná práva.“86

O ženách pak říká: „Tak jako muži i ony umějí milovat svobodu, i když nepožívají všechny její výhody. (…) Prokázaly občanské ctnosti pokaždé, když je náhoda nebo občanské nepokoje přivedly na scénu, ze které byly ve všech národech vyloučeny kvůli pýše a protiprávnímu vyloučení mužů.“87 Cituji Condorceta doslovně, aby bylo zřejmé, že pozice těch, kdo odmítali koncept „rozštěpeného lidství“ jako on, byla artikulována jednoznačně a nepřipouštěla žádné relativizace.

Condorcetovy argumenty lze bez problémů použít i dnes – v současném českém diskurzu se jako odůvodnění nízkého zastoupení žen v politice uvádí péče o děti a/nebo domácnost. Condorcet reaguje na názor, že občanská práva by ženy „rozptylovala od péče, kterou jim, jak se zdá, vyhradila příroda“.88 Argumentuje, že „bude vždy jen velmi málo občanů, kterých bude potřeba při spravování veřejných záležitostí. Ženy by nebyly nuceny opustit své rodiny o nic víc než rolníci své pluhy nebo řemeslníci své dílny. A v bohatších rodinách nikde nevidíme ženy oddávat se péči o domácnost (…).“89 Nakonec je třeba upozornit na argument, který, aniž by to Condorcet tušil, bránil přiznání volebního práva ženám ještě hluboko do 20. století, neboť se mělo za to, že ženy zde prostě zastoupí jejich manžel. Říká k tomu lapidárně a nekompromisně: „Jako důvod pro vyloučení žen nelze uvádět jejich podřízenost manželům, protože pokud takovou porobu vůbec přiznáme, měla by být z občanského práva odstraněna. Žádné bezpráví totiž nemůže být legitimním důvodem k tomu, aby bylo pácháno bezpráví další.“90 Přesto se tento argument, jakož i podřízenost žen v občanském rodinném právu udržel dalších 150 let.

Condorcetovými myšlenkami se inspirovala Olympe de Gouge^91 a převedla je v čin. V roce 1791 sepsala Deklaraci práv ženy a občanky, v originále Déclaration des droits de la femme et citoyenne, a přinesla ji do Konventu. Není pochyb, že ženy se s revolučními, osvícenskými idejemi identifikovaly. O jejich entuziasmu svědčí i postambule obsažená v Deklaraci práv ženy a občanky, která je důležitá tím, že ani Gouge neapeluje jen na muže, ale také na ženy: „Ženo, probuď se, rozum bije na poplach a rozléhá se celým vesmírem, poznej svá práva. Mocná říše přírody už není obklíčena předsudky, fanatismem, pověrami a klamem.“92 Jenže po revoluci přišla restaurace a upevňování měšťanského modelu genderových vztahů. Deklarace ženy a občanky doplňuje ženy všude tam, kde v deklaraci pro muže chyběly. První článek praví: „Žena se rodí a zůstává svobodná se stejnými právy jako muži. Společenské rozdíly se mohou zakládat pouze na prospěšnosti pro celek.“93 Ve třetím článku se praví, že „[p]rincip veškeré svrchovanosti spočívá pouze v národě, který je však spojením muže a ženy“.94 Jaký byl vlastně osud této „proženské“ deklarace? Jejím cílem bylo, aby byly ženy začleněny do Národního shromáždění. To se nejen nestalo, ale došlo naopak ke „zpětnému úderu“. Dle Tinkové „jakobínská diktatura nijak neskrývala svou misogynní tvář“, „salony i ženské kluby byly po roce 1793 zakázány a (…) většina revolucionářů horovala pro vyloučení žen z veřejné sféry a chtěla je znovu připoutat výhradně k rodinným povinnostem“.95 Nepřekvapivě se přitom odvolávali na Rousseaua.

K problematice lidských práv, která byla v dalších stoletích spojována zejména s volebním právem žen, je nutné říci zásadní věc: přiznání základních občanských práv ženám se rozhodně netýká jen toho, že jednou za čtyři či pět let mají právo hodit nějaký lístek do volební urny. V boji za volební právo žen jde o mnohem víc: o zásadní změnu postavení ženy ve společnosti jako jedince. Analýzy totiž ukazují, že v politické filozofii dané doby ženy nejenže neměly status občana, ale ani status jedince, tj. samostatné osoby, jež je, jak jsem zdůraznila dříve, především vlastníkem vlastní osoby, a nikoli majetkem někoho jiného (manžela či otce), a jež je oprávněna sama za sebe jednat, například s úřady. To je také podstatou emancipace žen, která je u nás bohužel většinou chápána zjednodušeně a zkresleně, totiž pouze v souvislosti se zaměstnaností žen. Ve skutečnosti proces emancipace žen de facto se zpožděním kopíruje proces emancipace mužů, započatý osvícenstvím, tj. proces vymanění (doslovný význam slova emancipace) ze závislosti všeho druhu. Níže ukážu, že postavení žen v měšťanské éře bylo záměrně konstruováno jako závislé na manželovi, a tedy jako postavení nesamostatné.

7
Nerovnost nejen veřejná: měšťanské rodinné právo v občanských zákonících

Jestliže vyloučení žen z režimu lidských práv znamenalo odepření občanského statusu, jakož i statusu jedince, mohlo by se zdát, že se nerovnost mezi pohlavími týká pouze veřejného angažmá. Svádí to k obvyklé představě, že muži sice vládli v politickém, veřejném prostoru, ale ženy byly svrchovanými vládkyněmi domácnosti a rodiny, takzvanými „paními domu“. Na příkladu Rousseaua jsme viděli, že dominantní ideologie vztahů mezi pohlavími tomu nikterak nenahrávala a po krátkém období debat na toto téma se nakonec prosadila i v občanských zákonících. Ute Gerhard hovoří o „specificky občanském patriarchalismu“, jenž si k legitimizaci zneužití moci posloužil „buržoazním rodinným právem“.96

Ve Francii proběhla v letech 1793 až 1796 debata, v níž byly předloženy tři návrhy poslance Cambacérese, které se snažily držet osvícenských ideálů a ponechat rovnost i ve vztazích mezi manželi. V roce 1799 však padl čtvrtý návrh, předložený Jacqueminotem, jenž „opětovně omezuje právní způsobilost žen, v otázce nezpůsobilosti vdané ženy k soudnímu jednání a její podřízenosti manželovi ve všech manželských záležitostech, dále v omezení jejích práv spravovat společný majetek, která by údajně muže v jeho právech ponižovala“. 97 Tento poslední návrh vešel do Code civil z roku 1804 a uvidíme, že jeho principy rodinného práva se prakticky nelišily ani od rakouského, ani od německého občanského práva. Podle nich vdaná žena nebyla samostatným právním subjektem, nemohla vést soudní proces (článek 215), nemohla nabýt žádný majetek ani po odloučení. Takzvanou rodičovskou moc vykonával výlučně otec (článek 373).

V habsburské monarchii byl přijat občanský zákoník v roce 1811, v platnost vstoupil v roce 1812. Je znám pod zkratkou ABGB – Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch, česky Všeobecný občanský zákoník. V českých zemích platil do 31. 12. 1950,98 kdy byl nahrazen tzv. středním občanským zákoníkem. V Rakousku a Lichtenštejnsku platí ABGB dodnes. Přestože byla za první republiky již v roce 1919 přijata manželská novela ABGB, týkala se zejména oslabení role církví^99 a dalších formálních podmínek. K zásadní novele rodinného práva tak došlo až v roce 1949, kdy byl mimo jiné odstraněn institut hlavy rodiny, otcovská moc a rozlišování mezi manželskými a nemanželskými dětmi.

Navzdory dílčím novelám tedy rodinné právo dle ABGB platilo prakticky 150 let a je nutné ho popsat, abychom měli přesnou představu o onom „specificky občanském patriarchalismu“. Dle společného ustanovení jsou „[o]bě strany (…) stejně zavázány k manželské povinnosti, věrnosti a slušnému zacházení“ (§ 90). Pak již následují zvláštní práva manžela a manželky.

„Muž je hlava rodiny. V této vlastnosti přísluší mu obzvláště právo vésti domácnost; náleží mu však také závazek, aby poskytoval manželce podle svého jmění slušnou výživu a zastupoval ji ve všech případnostech“ (§ 91; kurzíva H. H.). Zde vidíme esenci „občanského patriarchalismu“ – povšimněme si „práva vést domácnost“, jež popírá mýtus o „paní domu“. Další dva body, povinnost manželku živit a zastupovat ji, vyvolávají dojem kavalírské ochrany, která na straně manželky na oplátku vyžaduje poslušnost. Oba body ve skutečnosti eo ipso vyjadřují omezení manželčiných práv. Povinnost manželku živit znamenala totiž v měšťanských rodinách zabránění samostatné profesní činnosti žen a „zastupování“ přímo kodifikovalo její občanskou nesvéprávnost, neboť nesměla sama jednat s úřady; mimo jiné to bylo dlouho používáno jako argument proti volebnímu právu žen, když přece za ni volil její manžel.

„Manželka obdrží jméno mužovo a požívá práv jeho stavu. Jest povinna následovati muže do jeho bydliště, pomáhati, seč jest, v domácnosti a ve výdělku a, pokud toho vyžaduje domácí pořádek, sama plniti i dáti plniti opatření mužem učiněná“ (§ 92; kurzíva H. H.). Jsou tu další doklady, že žena v domácnosti nevládla, plnila pouze manželovy příkazy nebo je delegovala na služebnictvo, pouze mu pomáhala a podléhala tzv. patrilokalitě, to znamená, že nemohla spolurozhodovat o tom, kde budou bydlet. To byly její povinnosti. První věta ale vyjadřuje její práva, která ovšem de facto opět kodifikují její odvozené, nesamostatné postavení. Zajímavé je obdržení mužova jména: za výsadu se považuje krok, jímž žena ztrácí svou dosavadní identitu. Ale klíčové je právo požívat výsad manželova stavu. Dívka ze „slušné“ měšťanské rodiny nemohla a nesměla dosáhnout společenského vzestupu svým vlastním výkonem, mohla udělat společenskou kariéru pouze sňatkem. Z literatury a ze starých filmů ještě známe oslovení „paní radová“, „paní lékárníková“, „paní továrníková“ a podobně, díky nimž jí společnost musela prokazovat stejnou úctu, stejný respekt jako jejímu manželovi. Sama nemohla být ani radou, ani lékařkou, byla definována povoláním a pozicí manžela. To vedlo k sňatkovému trhu, a to doslova: Masaryk hovoří o „směšném a škaredém lapání mužů“,100 Tolstoj píše v Kreutzerově sonátě o tom, jak se dívky nastrojí do krajek, volánů a korzetů a vodí „jako krávy na trhu“, aby si je mohli muži prohlédnout.101 Krása se směňovala za majetky, za společenské postavení. Také vzdělání žen z měšťanské vrstvy směřovalo k hlavní funkci, jíž bylo reprezentovat manžela, nikoli příprava pro povolání. Shrneme-li, údajná paní domu měla status pomocnice a okrasy.

O jejím postavení v rodině však snad ještě více vypovídají práva a povinnosti rodičů k dětem, jež byla v ABGB u matky a otce velmi rozdílně koncipována. Stejně jako v Code civil i zde existovala otcovská moc, příslušela otci jako hlavě rodiny (§ 147). Povinnosti rodičů byly rozděleny takto: „Jest především povinností otcovou tak dlouho pečovati o výživu dětí, dokud nemohou samy se vyživovati. Na matce je zvláště pečovati o jejich tělesnou výchovu a o jejich zdraví.“ (§ 141) Toto ustanovení přirozeně vyplývá z jeho role živitele rodiny; zároveň mu však k tomu může vydatně pomáhat skutečnost, že spravuje jmění, jež děti nabyly od jiných, těm ovšem musí skládat účty (§ 149 a § 150). Jestliže matka vychovává děti zejména k hygieně, otci je svěřena jejich výchova pro budoucnost, ústící ve výběr povolání, k němuž se nevyjadřuje ani matka, ani dítě samo. Vidíme tedy, že matka je dle těchto paragrafů v pozici pomocnice a vykonavatelky otcovy vůle. V jistém rozporu s tímto se jeví § 144: „Rodiče mají právo v dohodě mezi sebou vésti jednání svých dětí; děti jsou jim povinny úctou a poslušností.“ Pro úplnost dodejme, že otcové mohou otcovskou moc navždy pozbýt, jestliže zcela zanedbávají výživu a výchovu svých dětí (§ 177) nebo zneužívají své moci či se dopustí nečestného nebo nemravného chování – v takovém případě může nejen „dítě samo, nýbrž i každý, kdo o tom ví, zejména nejbližší příbuzní, dovolávati se pomoci soudu“ (§ 178). Matka zde explicitně zmíněna není a je otázka, zda se jí to týká, když není oprávněna sama jednat s úřady. Nicméně může překvapit, že je tato možnost dána dítěti.

V původním znění zákona byla nesvéprávnost matky vyjádřena drakonickým opatřením v případě rozvodu či rozloučení manželství, kdy děti automaticky dostal do péče otec, a to chlapce starší čtyř let a dívky starší sedmi let. Žena tak byla de facto shledána nezpůsobilou vychovávat děti jinak než k hygieně. Pozdější novelizace však toto pravidlo odstranily a ve znění, z nějž zde vycházíme, rozhoduje o svěření dětí do péče soud s přihlédnutím k zájmům dětí, povolání, osobnosti a vlastnostem rodičů a také příčině rozvodu, přičemž druhý manžel si podrží právo se s dítětem osobně stýkat. Náklady na výchovu nese v každém případě otec (§ 142).

Samostatnou kapitolou byla nerovnoprávnost nemanželských dětí s manželskými v ABGB. Podle Gerhard byla rovněž předmětem dramatické diskuse ve Francii a rovněž brzy převážil názor odmítající zrovnoprávnění manželských a nemanželských dětí. Bylo zavedeno pravidlo, jež údajně neznalo ani zvykové právo předrevoluční a podle nějž „pátrat po otci dítěte se zakazuje“.102 Toto téma zvedla mimo jiné Olympe de Gouge ve své deklaraci a drakonické nařízení bylo reakcí na její návrhy.

8
Důvody veřejného i soukromého podřízení žen

Shrneme-li, jak byly v právu měšťanské éry kodifikovány genderové vztahy, můžeme konstatovat všechny základní znaky genderového řádu ve značně vyhraněné formě: polaritu pohlaví, hierarchii a androcentrismus. Běžným jazykem řečeno konstrukci nadřazenosti mužů nad ženami jak ve veřejném, tak rodinném životě, jež se opírala o ideologii rozštěpeného lidství. Muži měli ve svých rukou moc nad ženami jak v oblasti tvorby zákonů a určování pravidel institucí – významnou oblastí diskriminace žen byl mimo jiné jejich zásadně omezený přístup ke vzdělání –, tak v domácím provozu. Přitom je třeba zdůraznit, že tato dvojí moc podporovala jedna druhou: podřízené postavení manželky a omezené možnosti vdaných žen stát na vlastních nohou^103 posilovaly jejich závislost na manželovi a tato současně představovala překážku přiznání politických a občanských práv. Zajímavou okolností také je, že v procesu pozdější demontáže měšťanského modelu genderových vztahů se narovnání postavení obou pohlaví snáze docilovalo v oblasti veřejné, například v podobě volebního práva nebo zavedení koedukace ve školách, než v rodinném právu neboli v otázkách takzvané demokratizace rodiny.

Nelze si nepoložit otázku, proč musela moderní doba, jež přece stála na ideálech svobody a rovnosti, takovým způsobem spoutat ženské životy. Základní příčinou zde byl nepochybně 1) tradiční zvyk mužů vládnout a neschopnost představit si dělbu moci se ženami. Lze říci, že muži se této představy lekli tváří v tvář veřejnému vystoupení žen. Podle Gerhard bylo nejhorší postavení žen v Německu obsaženo v občanském zákoníku (BGB neboli Bürgerliches Gesetzbuch) z roku 1900; cituje význačného německého sociologa René Königa, jenž tento zákon označil jako „patriarchát v protiútoku“.104

Dalším důvodem byl nepochybně 2) strach z anomie. Jednalo se o to, že s překotnou modernizací „západních“ společností a uvolněním mužské části populace z tradičních mocenských a komunitních vazeb se vynořil strach z anomie, bezzákonnosti, anarchie, který tematizovaly všechny klasické sociologické práce 19. století. Bylo potřeba někoho nebo něco, co by udržovalo historickou kontinuitu, kontinuitu tradic a morálky, a tato „kotva“ se hledala v rodině, k níž musel být někdo „přivázán“ – a to byly ženy.

To by vysvětlovalo také onen regres, který jsme výše mnohonásobně doložili. Ten byl paradoxně posilován 3) procesem institucionalizace nové organizace společnosti; například nové rozdělení veřejné a soukromé sféry po linii pohlaví se stalo součástí nového sociálního řádu, jehož nedílnou součástí byla kontrola obyvatelstva. Lze říci, že právě někdy až nepochopitelná domácí nadvláda muže nad ženou kodifikovaná v rodinném právu byla již druhotným důsledkem vykázání ženy do domácího prostoru. Za významný faktor upevňování tohoto pořádku lze proto nepochybně považovat systém kontroly jedinců ve společnosti. Ten byl totiž postupně nahrazován systémem neosobní kontroly prostřednictvím institucí. Sociolog Zygmunt Bauman hovoří v této souvislosti o „továrnách na řád“ a „panoptikálním dozoru“,105 typických pro moderní společnost 19. a části 20. století. Rozvíjí Foucaultovu myšlenku, že „přímý dohled, kontrola shora dolů, nesymetrická a nevzájemná, a vydělení dozoru jako profesionální funkce, jež je přidělována specialistům, bylo společným rysem jinak velice rozdílných moderních vynálezů, jako je škola, kasárna, nemocnice, blázinec, chudobinec, sirotčinec, věznice nebo průmyslový podnik“.106

K genderovému rozměru celé věci nám pak nabízí výborný explanační klíč: „Tyto a další dohlížecí, drezurující a disciplinující ‚továrny na řád‘ dozíraly na téměř celý životní běh mužů. Pokud jde o druhou, panoptikálnímu dozoru se vymykající polovinu lidstva, tedy o ženy, tak ty byly dány pod dohled ‚hlavám rodin‘, v něž se vkládala naděje, že budou ve vztahu k ženám plnit tytéž role, jež ve vztahu k mužům plnili mistři a kaprálové (…). (…). [P]odobně jako vlásečnice roznášejí krev, tak rodiny roznášejí tlak globálního řádu až do nejvzdálenějších a nejmikroskopičtějších buněk společnosti.“107 I role hlavy rodiny byla z téhož důvodu legislativně přesně předepsána a kontrolována. Byla analogická dřívější pozici feudálního pána: způsob, jakým se otec rodiny postaral o rodinu a jak si ji takříkajíc „srovnal“, ho kvalifikoval pro jeho veřejnou pozici jako úcty hodného občana. Tady bych připomněla závěrečnou scénu z filmových Postřižin: správní rada pivovaru vezme správce pivovaru na milost až ve chvíli, kdy veřejně ztrestá svou rozpustilou manželku. Nic na tom nemění, že ona se u toho usmívá: i v jejích očích tak legitimizoval svou rodinnou autoritu. Jedním ze základních poznatků genderových studií je takzvaná ženská komplicita: ženy daný genderový řád a genderovou kulturu udržují často horlivěji než muži, aby tím dosáhly uznání za to, že znají a přijímají své místo ve společnosti. Proto také sdílejí pro ně nelichotivý „humor“ polistopadových filmů o ženách a pro ženy, o nichž byla řeč výše.

Představy moderních ideologů o tom, jaká je vhodná role žen ve společnosti, byly postupně ukotveny i v právu. Právní nerovnosti lze při dosaženém společenském konsenzu nakonec napravit relativně jednoduše například v podobě zavedení aktivního a pasivního práva pro ženy. Myšlenkové a kulturní vzorce se ale mění ztuha. Tento rozdíl se obvykle vyjadřuje jako rozpor mezi právy de iure a de facto. A co se týká práva samotného, není náhoda, že narovnání občanských a politických práv proběhlo dříve než novely práva rodinného, neboť právě zde se zdánlivá nutnost dělby rolí a zachování genderových identit brání nejurputněji. Odpůrci rovnoprávnosti v této souvislosti nikdy nepřestali strašit rozbitím rodiny jako takové. Obrana genderového nastavení zděděného z měšťanské éry^108 však má závažné důsledky, s nimiž se dnes potýkají jak ženy, tak muži, ať se již jedná o postihování donedávna bagatelizovaného domácího násilí či znásilnění v manželství, o pracovněprávní podmínky pro slaďování práce a rodiny, nebo o otázku rovného odměňování či reprodukčních práv.109

1  SIMEK, U. „Je to nejkrásnější rodina, jakou si lze představit“ (P. Viardotová C. Schumannové). In: HAVELKOVÁ, H. (ed.) Existuje středoevropský model manželství a rodiny? Praha: Divadelní ústav, 1995, s. 77–78. Ukázka vychází z oblasti hudby, kde bychom spíše očekávali, že jde o to, co kdo umí. Vidíme však, že v genderových otázkách to chodí jinak. I současné zkoumání ukazuje, že aby byla obě pohlaví posuzována objektivně, musí při konkurzech hrát za oponou…

2  Musím hned na začátku upozornit, že zde nepojednávám ani o každodenních životech žen obecně v měšťanských rodinách, natož o rodinách nižších tříd, rolnických, ba ani aristokratických. Jde skutečně o model, ideál, jak si jej přáli doboví ideologové a zákonodárci; zároveň ale také platí, že se mu rodiny snažily přiblížit, i nižší vrstvy se v tomto ohledu snažily napodobit životní styl buržoazie.

3  Není patrně náhoda, že jedna z prvních knih překladových na genderové téma byla Lipovetského Třetí žena, podle nějž žena měšťanské éry (v jeho typologii „druhá žena“) je „žena opěvovaná“: „nikdy nebyla tak ctěna, opěvována, idealizována“. LIPOVETSKY, G. Třetí žena. Neměnnost a proměny ženství. Praha: Prostor, 2000, s. 221.

4  Tamtéž.

5  Na podporu této teze uveďme fakt, že v 19. století zde byla snaha zabraňovat sňatkům jiných než měšťanských či šlechtických vrstev – ostatní museli žádat o tzv. sňatkový konsens. Dle vídeňských vyhlášek nešlo jen o bezdomovce, ale o příslušníky asi 90 profesí, včetně například tiskařů a podobně. Viz SAURER, E. Reglementovaná láska. Církevní a státní zákazy sňatku v předbřeznové habsburské monarchii. In: HAVELKOVÁ, H. (ed.) Existuje středoevropský model manželství a rodiny? Praha: Divadelní ústav, 1995, s. 31–45.

6  Kontinuita s předindustriálním řádem, ve Francii nazývaným ancien régime, byla přetržena buržoazní revolucí, která spolu s industrializací proběhla v celém západním světě a s určitým fázovým zpožděním i v českých zemích.

7  Významný vliv hrály např. často vydávané a oblíbené „návody na výchovu dívek a chlapců“, jak bude dále ukázáno.

8  Termín používaný v českém diskurzu od 19. století.

9  Termín „poselství“ je v teoriích médií a textových analýz používán jako odlišný od termínu „sdělení“; první označuje tzv. message, cíl promluvy, důvod, proč ji mluvčí činí, zatímco „sdělení“ je soubor údajů, jež mluvčí publiku předkládá na podporu poselství, v našem případě jde o citace a další historická fakta.

10  V těchto dnech vychází v nakladatelství Argo kniha radikálně propagující tuto ideologii: PETERSON, J. B. 12 pravidel pro život. Protilátka proti chaosu. Reprezentanty chaosu jsou zde ženy. Není to ojedinělá práce tohoto typu, je pouze další v dlouhé řadě podobných.

11  BLÁHOVÁ, J. K čemu jsou filmy na světě. Zdejším hitem jsou filmy podporující negativní stereotypy o ženách. Respekt, 11.–17. 2. 2019, s. 51.

12  Tamtéž.

13  S tímto mám bohaté zkušenosti z výuky. Přestože studujícím vždy vyložím sociologickou terminologii a přiměji je, aby si ji zapsali, v testech na konci semestru se opakovaně objevuje představa, že moderní společnost začíná po druhé světové válce.

14  Tato terminologie vychází z toho, co je převažujícím zdrojem společenského bohatství (dříve půda, nyní průmyslová výroba).

15  Pojmy tradiční a moderní jsou chápány ve smyslu tzv. ideálních typů podle Maxe Webera. Neznamená to, že všichni lidé do jednoho najednou začali žít jinak; dodnes se od měšťanského ideálního typu odlišuje třeba život venkovský, i v řadě evropských zemí v něm převažují znaky tradiční společnosti. O moderní společnosti můžeme mluvit v okamžiku, kdy převážil soubor znaků, jimiž se odlišuje od společnosti tradiční. Zároveň je jasné, že modernizační procesy probíhaly dlouhodobě, patrně již od rozvoje dálkového obchodu ve 13. století, a postupně se přidávaly další proměny. Ostrý začátek a konec modernity nelze proto stanovit, ale na zmíněném určení rozhodujících zlomových období, jak jsem je zde uvedla, panuje v zásadě shoda.

16  Známa také pod názvem Virginská deklarace, a jak už plyne z jejího názvu, jejím hlavním cílem bylo osamostatnění 13 amerických kolonií od Velké Británie. Dnes je den jejího přijetí, 4. červenec, slaven jako Den nezávislosti. Formulace o lidských právech jako takových tvoří jen malou část, přesto se uvádí, že sloužily jako inspirace pro deklaraci francouzskou. Do Francie ji měl přivézt markýz de Lafayette.

17  Zaměřuji se zde na jejich politicko-filozofický a antropologický rozměr, právnické stránce, samotnému znění deklarací se věnuje následující kapitola.

18  Čeština pro ni nemá speciální pojmenování, v němčině se pro tuto skupinu již dávno vžilo označení Bildungsbürgertum.

19  Podrobně se tím zabývám ve druhé části tohoto textu, pojednávající o rodinném právu v občanských zákonících.

20  Ač nerada, používám zde tento nekorektní výraz proto, abych zvýraznila obvyklou „logiku“, že přece v demokraciích jsme ve všem napřed, a s oním údivem jsem se nejednou setkala.

21  Předneseno roku 1904 v Brně v cyklu přednášek pořádaných Dívčí akademií.

22  MASARYK, T. G. Moderní názor na ženu. 1930, cit. podle Masaryk a ženy. Sborník k 80. narozeninám prvního presidenta Republiky československé T. G. Masaryka. Praha: Ženská národní rada. Péčí F. F. Plamínkové s redakčním kruhem, s. 61.

23  Tamtéž, s. 66–67.

24  Občanský zákoník vstoupil v platnost v roce 1811, viz níže.

25  Je známo, že s osvícenskými myšlenkami se ztotožnila i řada evropských panovníků (fenomén tzv. osvícenského absolutismu), u nás zejména Josef II. To, že brzy po svém nástupu na trůn zrušil v roce 1781 nevolnictví, vychází z osvícenských ideálů.

26  Ne všechny zdroje výslovně upozorňují na to, že ideje osvícenství se zrodily koncem 17. století v Anglii, ale je tomu tak a spisy Johna Locka tuto skutečnost dostatečně reprezentují. Je ale pravda, že vrcholnou dobou osvícenství je celé 18. století, a ne náhodou si je spojujeme s Francií, kde byly nejen široce rozvíjeny ve spisech, ale promítly se také do tak významné politické akce, jakou byla Francouzská revoluce. A jak uvidíme, i zásadní genderový spor se odehrál v její souvislosti.

27  V německém originále Unmündigkeit, což lze také přeložit jako „nedospělost“.

28  KANT, I. Zodpovězení otázky: Co je osvícenství? 1784, cit. podle SOBOTKA, M., NOVOTNÝ, K. (eds.) Immanuel Kant. Studie k dějinám a politice. Praha: Oikumené, 2013, s. 148.

29  Porovnávala jsem různé texty o osvícenství, které se v jeho charakteristikách navzájem naprosto shodují, jako formulačně velmi přesné se nakonec ukázalo opět heslo ve Velkém sociologickém slovníku (heslo Osvícenství in: Velký sociologický slovník. I, A–O. Praha: Karolinum, 1996, s. 737–38), jehož autorem je filozof Ladislav Major. Kantův text samozřejmě existuje v českém překladu.

30  Pojem autonomie doslova znamená, že si sám stanovuji zákony, je opakem heteronomie, kdy mi je stanovují jiní, rozhodují za mě. Immanuel Kant tuto zásadu vztáhl dokonce i na mravní oblast v podobě tzv. kategorického imperativu, podle nějž si má každý člověk hledat mravní zásady (jimž říkal „maximy“) sám, ovšem podle určitých kritérií. Heslo „kategorický imperativ“ je do Velkého sociologického slovníku zahrnuto také, sepsala jsem ho sama.

31  Podle editorů Sobotky a Novotného používal Kant pojem Aufklärung „jak ve významu duchovního směru 18. století, tak ve významu osvícení, osvěta“. SOBOTKA, M., NOVOTNÝ, K. (eds.) Immanuel Kant. Studie k dějinám a politice. Praha: Oikumené, 2013, s. 148.

32  Tvrdím, že dědictví tohoto nestejného přístupu k oběma pohlavím v politické rovině není v české společnosti dodnes překonáno, a za důkaz považuji, že velmi nízké zastoupení žen v české politice nikoho příliš neznepokojuje. Pokud bychom si jako myšlenkový experiment zkusili představit obrácenou situaci – tj. například pouze 15 % mužů v politice, jistě by to společnost velmi řešila. Ženy byly ovšem občankami ve smyslu státní příslušnosti.

33  Je autorem spisů O svobodě a O společenské smlouvě, které daly základ občanskému principu a jsou považovány za významnou ideologickou inspiraci pro revoluci, Rousseau je považován za hlavního ideologa Francouzské revoluce.

34  Je třeba mu přiznat, že zejména pro malá děvčata požaduje přirozené a volné hraní v přírodě a podobně, ale zároveň nabádá k jejich brzkému omezování a podřizování vůli druhých.

35  Locke nicméně nebyl jediným předchůdcem, v roce 1758, tedy čtyři roky před Emilem, vyšly v Ženevě anonymně Lettres à mon fils neboli Dopisy mému synovi, jejichž autorkou byla Mme. d’Épinay (Louise), Rousseauova blízká známá.

36  Samozřejmě až na případy, kdy jsou jedinci za hrdinský či jiný čin povyšováni do šlechtického stavu.

37  Vlastně to není docela pravda, potřeba pracovních sil v průmyslové výrobě (dělnice) i bohatnutí buržoazie nasávaly z venkova i značné množství zejména mladých žen, které končily všelijak, často v prostituci. Viz například povídku Boženy Němcové Baruška.

38  Pro úplnost vysvětleme, co u Riesmana označuje poslední typ, člověk vnějškově řízený. Autor zde jasnozřivě předjímá, kdo a jak bude orientovat jedince v postmoderní době, a soudí, že tentokrát to bude nejmladší generace, schopná vstřebávat prudký vývoj technologií a nebývalou záplavu informací a pružně se orientovat podle nich, tedy vnějškově; zároveň se stává jakýmsi arbitrem i vůči svým rodičům. Takže na rozdíl od tradičně řízeného člověka to nejsou nejstarší, nýbrž nejmladší členové společenství, kteří radí, co dělat.

39  ROUSSEAU, J.-J. Emil, čili, O vychování. 2. díl (4. a 5. kniha). Přeložili Jaroslav Novák a Milan Svoboda. Praha: Dědictví Komenského, 1911.

40  Rousseau představuje své myšlenky formou číslovaných paragrafů. Pro usnadnění případného ověření budu v odkazech uvádět i tato čísla.

41  ROUSSEAU, J.-J. Emil, čili, O vychování. 2. díl (4. a 5. kniha). Přeložili Jaroslav Novák a Milan Svoboda. Praha: Dědictví Komenského, 1911, s. 227–228, par. 31.

42  Tamtéž, s. 228, par. 32.

43  Tamtéž, s. 219, par. 7. Tuto konstrukci, již v podobě čistě ontologické, nacházíme později znovu u Fichta, jak uvádím níže.

44  Tamtéž, par. 8.

45  Tamtéž, s. 235, par. 52.

46  Autorky citují z Lettres inédites de John Stuart Mill  a Auguste Comte, HONEGGER, C., WOBBE, T. Frauen in der Soziologie. Neun Porträts. München: Verlag C. H. Beck, 1998, s. 245 a násl.

47  Tamtéž, s. 8.

48  FREUD, S. 33. přednáška, Ženskost. Vybrané spisy 1. Praha: Avicenum, 1991, s. 413.

49  ROUSSEAU, J.-J. Emil čili o vychování. 2. díl (4. a 5. kniha), s. 236, par. 52.

50  Tamtéž, par. 53.

51  Tamtéž, s. 276, par. 135.

52  Také Freud vynaložil velké argumentační úsilí, aby „vysvětlil“, že v důsledku anatomie (absence penisu) mají ženy „málo smyslu pro spravedlnost“.

53  ROUSSEAU, J.-J. Emil, čili, O vychování. 2. díl (4. a 5. kniha). Přeložili Jaroslav Novák a Milan Svoboda. Praha: Dědictví Komenského, 1911, s. 246, par. 50.

54  Tamtéž, par. 75.

55  Tamtéž, par. 76.

56  Tamtéž, s. 236–237, par. 54.

57  Ty zakotvily princip „hlavy rodiny“, jež rodině vládne, výhradně spravuje majetek a řídí například i výchovu dětí. Jak ukazuji níže v pasážích věnovaných ABGB, princip hlavy rodiny u nás přežil i první republiku a byl zrušen až v roce 1949, v sousedních zemích však vydržel až do konce sedmdesátých let. Nejedná se tedy ani v oblasti právní historie o tak starou záležitost, jak bychom mysleli.

58  Míněna filozofická antropologie.

59  Campe byl německý spisovatel, lingvista, pedagog a vydavatel. Před Otcovskou radou publikoval rovněž pedagogický spis Theophron aneb Zkušený rádce pro nezkušenou mládež (1783).

60  GERHARD, U. Verhältnisse und Verhinderungen. Frauenarbeit, Familie und Rechte der Frauen im 19. Jahrhundert. Mit Dokumenten. Suhrkamp Verlag, 1978.

61  Tamtéž.

62  Cit. dle GERHARD, U. Verhältnisse und Verhinderungen. Frauenarbeit, Familie und Rechte der Frauen im 19. Jahrhundert. Mit Dokumenten. Suhrkamp Verlag, 1978.

63  Jeden z představitelů takzvané německé klasické filozofie, mimochodem také považovaný za filozofa svobody.

64  GERHARD, U. Verhältnisse und Verhinderungen. Frauenarbeit, Familie und Rechte der Frauen im 19. Jahrhundert. Mit Dokumenten. Suhrkamp Verlag, 1978.

65  Označení „feministický“ je z pozdější doby, používáme ho takříkajíc retroaktivně.

66  Celý název spisu zní A Vindication of the Rights of Woman with Strictures on Moral and Political Subjects; před ním napsala kromě jiného Thoughts on the Education of Daughters: With Reflections on Female Conduct, in the More Important Duties of Life v roce 1787 a také A Vindication of the Rights of Men, in a Letter to the Right Honourable Edmund Burke v roce 1790. Mary Wollstonecraft byla anglická autorka, která si zajela do Francie, aby na vlastní oči viděla Francouzskou revoluci. Byla mimochodem matkou Mary Shelley, autorky Frankensteina.

67  WOLLSTONECRAFT, M. Obhajoba ženských práv (výbor). 1792, cit. podle OATES-INDRUCHOVÁ, L. (ed.) Dívčí válka s ideologií. Praha: Slon, 1998, s. 23.

68  MASARYK, T. G. Moderní názor na ženu. 1930, cit. podle Masaryk a ženy. Sborník k 80. narozeninám prvního presidenta Republiky československé T. G. Masaryka. Praha: Ženská národní rada. Péčí F. F. Plamínkové s redakčním kruhem, s. 65.

69  BEAUVOIROVÁ, S. Druhé pohlaví. Praha: Orbis, 1966.

70  ROUSSEAU, J.-J. Emil, čili, O vychování. 2. díl (4. a 5. kniha). Přeložili Jaroslav Novák a Milan Svoboda. Praha: Dědictví Komenského, 1911, s. 292, par. 180.

71  WOLLSTONECRAFT, M. Obhajoba ženských práv (výbor). 1792, cit. podle OATES-INDRUCHOVÁ, L. (ed.) Dívčí válka s ideologií. Praha: Slon, 1998, s. 23.

72  Tamtéž, s. 26.

73  Tamtéž.

74  MASARYK, T. G. Moderní názor na ženu. 1930. cit. podle Masaryk a ženy. Sborník k 80. narozeninám prvního presidenta Republiky československé T. G. Masaryka. Praha: Ženská národní rada. Péčí F. F. Plamínkové s redakčním kruhem, s. 65.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mužské právo. Jsou právní pravidla neutrální?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.