Kroniky Kavalonu
Kletba oceánu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kim Foresterová

Kroniky Kavalonu - Kletba oceánu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zvláštní dík Kathy MacMillan

Pro Pasmé, která na mě vždy dává pozor.

Illustrations by Max Meinzold

www.arena-verlag.de

© 2019 Arena Verlag GmbH, Würzburg, Germany

Copyright © 2019 by Working Partners Limited

Translation © Tereza Hornová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-253-4720-1

ISBN e-knihy 978-80-253-4823-9 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-4824-6 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-4822-2 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Kroniky Kavalonu

Lidé žijí na hornatém severu Kavalonu a ve Svobodném městě. Tam sídlí Rada Kavalonu, ve které je zastoupeno všech pět klanů. Lidé se specializují na výrobu nástrojů a šperků a obchodují s nimi. Ve Svobodném městě klany přebývají v mírovém soužití, ale všude jinde dosud určují lidský život prastará nepřátelství a pověry.

Jednorožci si vybrali za své teritorium Lesy černého rohu na východě Kavalonu. Žijí podle práva silnějšího a jsou dovednými lovci a válečníky, kteří si drží lidi jako otroky. Podle legendy kdysi dávno existovalo neobyčejné pouto mezi lidmi a jednorožci, ale od války o Kavalon vyvolává tato představa mezi jednorožci velký strach.

Pegasům se klade za vinu válka o Kavalon. Jsou považováni za nesmírně vzácné a všichni se jich obávají jako pomstychtivých válečných štváčů. Po podpisu mírové smlouvy se jediné zbývající stádo pegasů uchýlilo do Oblačných hor na severovýchodě země. S jejich peřím se obchoduje na černém trhu. Pegasové jsou vůči všem ostatním klanům nanejvýš nedůvěřiví.

Kelpie žijí v Ledovém moři na severozápadě a mnohde vzbuzují velký strach. Říká se totiž, že stahují lidi pod vodu a usmrcují je. Tito vodní koně s ostrými zuby a mohutnými rybími ocasy vypadají opravdu hrůzostrašně. Loví ale jen ryby a živí se řasami. Po mírové smlouvě se kelpie stáhly do podmořských jeskyní kolem Pevnostního ostrova.

Kentauři přebývají v Korlandii, na jihu Kavalonu u Teplého moře. Jsou považováni za učence Kavalonu a ostatní klany jim prokazují nesmírnou úctu. Jejich hlavní město je Koropolis, kde kentaurští kronikáři uchovávají veškeré vědění země. Kentauři jako jediný klan umějí číst a psát a lidé pro ně pracují jako negramotní písařští učedníci. Avšak kentauři uzavřeli strašlivý pakt a stráží tajemství, které otřese celým Kavalonem…

Nechvalně proslulé Knihy kouzel mají být zničeny při historickém smíru

Sepsal kronikář Arosios Diomedes
První rok Nového věku

Pět vůdců pěti národů Kavalonu se sešlo v sutinách města Podkovy, aby podepsali smlouvu o příměří, ukončili tak válku národů a zajistili, že budou neblaze proslulé Knihy kouzel zničeny. Tyto knihy se použily k tomu nejohavnějšímu útoku války, který šokoval celý Kavalon svou zuřivostí a rychlostí – zkáze samotné Podkovy.

Zničení knih provedou kentauři. Při podepisování smlouvy oznámil jejich vůdce, král Janoth, společný plán Podkovu znovu vybudovat. „Zde, z popela tragédie, společně povstaneme!“ prohlásil král za velkého potlesku přihlížejícího davu.

Generál Kopřiva, který zastupoval klany jednorožců, vystoupil na pódium s králem lidí Godfreyem, čímž ponechali stranou hluboké nepřátelství mezi svými národy. „Vytvoříme novou Podkovu v duchu naděje,“ oznámil generál Kopřiva. „Bude se jmenovat Svobodné město.“

Král Godfrey dodal: „Jednorožec, člověk, kelpie, kentaur, nebo pegas – všichni budou vítáni!“ Tento duch jednoty už byl mezi přihlížejícím davem, který sestával ze všech národů Kavalonu, zjevný.

Halifer, vůdkyně delegace kelpií, smířlivou náladu sdílela. „Musíme přestat smýšlet o národech Kavalonu jako o pěti různých společenstvích a žít v míru jako jeden národ,“ řekla. „A Svobodné město nám to umožní.“

Jediný nesouhlasný hlas zazněl od poslední mluvčí, Caris, První ze stáda, která zastupovala pegasy. „Dnes zde zazněla krásná slova,“ řekla, „ale vyjadřují naději, které moje stádo už nemůže věřit. Byli jsme znovu a znovu napadáni, přitom jsme se vždy jen snažili pomáhat svým sousedům. Nechováme k ostatní národům zášť, ale nezapomínáme. Pegasové – ti z nás, kteří zbyli – půjdou do hor. Žádáme jen o to, abyste nás nechali v klidu.“

Jakmile Caris otiskla své kopyto na smlouvu, vzlétla delegace pegasů k oblakům.

Potom, co se král Janoth pod smlouvu podepsal, za podpory rady kentaurů se vší vážností zopakoval svůj slib, že ve jménu národů knihy zničí. „My, kentauři, budeme vždy plnit naši povinnost vůči Kavalonu. V tom nám můžete věřit.“

O sto let později…

Kapitola 1

Nixi pádlovala ploutvemi a její šupinatá pokožka klouzala vodou, jak se hnala hlouběji do tmavého podmořského tunelu. Možná to nakonec byla chyba. Před touto částí Ledového moře, nebezpečnou oblastí, která se nazývala Hlubina a které se i kelpie vyhýbaly, ji varovali. Ale tak nejsem tady ze zvědavosti. Dolů ji stáhl proud a tento tunel je možná jedinou cestou ven.

Okolo ní nebylo nic než stíny, ale když přejela oblaněnými prsty po stěnách, cítila rýhy vyryté do povrchu. Stopy po škrábancích… Někoho tudy táhli proti jeho vůli. Otřásla se a ucukla rukou. Kdo je udělal? A kdo – nebo co – je tady dole táhlo?

Přesto se ale zdálo, že jediná šance, jak uniknout, bylo pokračovat v cestě. Pádlovala ploutvemi usilovněji. „To zvládneš, Nixi,“ zavrčela si sama pro sebe. „Dělat perly z rybích vnitřností – to je tvoje specialita.“ Vždy dokázala přeměnit příšerné situace ve svůj prospěch, už od doby, kdy v sedmi letech osiřela a musela se naučit, jak na Pevnostním ostrově šetřit a krást kvůli živobytí. Jiní by možná zemřeli hlady nebo by to vzdali, ale Nixi ne. Začínala jako kapsářka a stala se vůdkyní nejdrsnějšího gangu sirotků na ostrově, respektovanou jak prodejci na černém trhu, tak kapitány lodí a podvodníky – vše dříve, než jí bylo třináct.

A nyní se Nixi snažila vytěžit co nejvíc z toho, že se utopila a kelpie ji znovu přivedly k životu jako mořského člověka – i když víc než cokoli jiného si přála stát se zase obyčejným člověkem.

Čím hlouběji se Nixi nořila do tunelu, tím byl tmavší. Kdyby neměla lepší zrak mořského člověka, neviděla by vůbec nic, ale i tak musela zpomalit a ohmatávat si cestu, aby nenarážela do zdí. Na stěnách nacházela stále více škrábanců, hlubších a blíž u sebe, jako kdyby se ten, kdo je udělal, snažil ještě zoufaleji uprchnout…

Její žábry vycítily změnu v tlaku vody a zatřepotaly se. Voda začala vířit a nové proudy jí pleskaly o šupinatou kůži. Něco tu je!

Projela jí vlna strachu a pocit marnosti – její jediná cesta ven byla zablokovaná. Ale neměla na vybranou. Pořádně zabrala, aby se dostala zpátky dolů, do tunelu, vlny se kolem ní jen dmuly. Ať už bylo uvnitř cokoli, blížilo se to víc a víc…

Nixi se řítila zatáčkou a potlačila výkřik, když si odřela paži o skálu. Sebrala odvahu se otočit a rozeznávala vzdálené stíny postav. Bylo jich tolik, že se zdálo, jako by zaplnily celý tunel. Zoufale kopala kolem sebe a jako střela vyrazila z tunelu. Pološero na dně Hlubiny se po té tmě uvnitř zdálo jasné jak slunce. Zachytila se vyčnívajícího kusu horniny a stočila se za něj.

Z tunelu se za doprovodu pěny a hluku vody vyřítilo stádo kelpií.

To si tedy alespoň myslela. Ale jak ta stvoření kroužila okolo dna Hlubiny, bojovala s proudy a vydávala pronikavé skřeky, Nixi si uvědomila, že byla něčím jiným. Ale čím? V šupinách ji zamrazilo – nikdy neviděla nic tak strašidelného. I když tato stvoření měla dlouhé koňské krky jako kelpie a čtyři nohy s kopyty, na zádech měla špičaté ploutve a po stranách se jim svíjela chapadla.

Bledé oči se jim při boji s proudy a při očichávání kamenných stěn blýskaly. Jedno z nich se vztyčilo na zadní a hrabalo kopyty, dokud jej proud nestrhl zpět na dno Hlubiny.

Nixi svírala skálu a bylo jí špatně od žaludku. Snaží se dostat ven!

Musí varovat kelpie.

Ale jak? Je to tvoje vina, Simeone! proklela svého úhlavního nepřítele z Pevnostního ostrova, jehož loď s kelpiemi potopily. Zachránily tak Nixin gang, který držel Simeon na palubě jako vězně, ale Simeon sám se utopil. Nixi tehdy cítila povinnost se ho pokusit zachránit, a místo toho uvízla tady dole, v pasti těchto stvoření…

Mysli, řekla si naštvaně, stejně nabručeným hlasem, který používala na svůj gang. Nikdy nebyla ochotná snášet jejich zbabělost a nebude ji snášet ani u sebe.

Ty příšery si myslí, že existuje cesta nahoru. Takže já ji musím najít první.

Klouzala podél okraje rokle a držela se ve stínu. Pokaždé když jí proud smýkl stranou, se musela zachytit skály a jen s obtížemi se jí dařilo vyhnout se tomu, aby ji to táhlo do středu rokle. Držela se, víření proudu ji převracelo, a tehdy to uviděla: úzkou štěrbinu na okraji, ze které stoupají bublinky a vystřelují k vrcholu Hlubiny. Cesta ven!

Vzdálenost mezi Nixi a bublajícím proudem byla možná délka rybářské lodě – ale její cestu blokovala dvě obludná stvoření s chapadly svíjejícími se jako chaluhy.

Nixi se dvakrát nerozmýšlela. Prudce se odrazila od skály, hnala se nahoru přes ta stvoření a napínala svaly, aby vklouzla do proudu. Jedno z chapadel se jí otřelo o kotník, pak se natáhlo a pokoušelo se ji lapit do smyčky, ale vyhnula se mu. Ty dvě obludy se dívaly vzhůru planoucíma očima, a když je míjela, vydaly vysoké řehtavé skřeky, které ji bodaly do ušních bubínků jako harpuny.

Ale vzápětí ji uchopil proud. Bublinky kolem ní zurčely, plnily jí žábry a nutily ji vyprsknout. Táhlo ji to vzhůru, kolena a lokte vrážely do strmých stěn Hlubiny, jak letěla k sluncem osvětlené hladině.

Zachytila se vršku rokle drápy a udělala salto z bublajícího proudu do klidných vod. Bušilo jí srdce, ale nebyl čas se zastavit. Pospíchala k polím s mořskou trávou a jeskyním z korálů.

Bylo udivující, jak rychle se pro Nixi stalo normální vidět všední život kelpií. Jak se starají o podvodní pole a ženou ryby do rybářských sítí lidí. Je to jen pár dní, kdy si myslela, že kelpie jsou příšery, a teď Nixi z myšlenky, že by je stvoření, která se shromažďují v Hlubině, mohla napadnout, rozbolelo břicho. Ano, kelpie ji samotnou proměnily v šupinatou příšeru, ale pomohly jí zachránit její gang – a teď musí zachránit ona je…

Zahlédla Zoršu, kelpii, kterou znala nejlépe, před krmnou lagunou, kde několik z nich jedlo pokrm z chaluh a krevet. Nixi vyrazila vodou k ní.

„Tady jsi!“ řekla Zorša. Na jejím dlouhém fialovém čenichu se zachytilo světlo. „Začala jsem si dělat starosti, když ses nevrátila po –“

„Něco se sem blíží!“ vyhrkla Nixi rozrušeně. Nemohla přestat pádlovat, i když tady byla voda klidnější. „Příšery – přicházejí z Hlubiny. Jsou skoro tady! Musíme se připravit na boj.“

Zorša na ni zírala, oči doširoka otevřené. Nixi se sevřelo srdce. Jaký by Zorša měla důvod, aby jí věřila? Nixi nebyla právě nadšená z toho, že se stala mořským člověkem, a nebyla k ní zrovna přátelská.

Pak se Zorša zatvářila rozhodně. „Musíme to všem říct! Ty jdi do jeskyní a já půjdu do polí. Ať se všichni shromáždí u Velké jeskyně.“

Nixi s úlevou vyrazila. V jeskyních jí ale většina kelpií ani zdaleka neuvěřila tak rychle jako Zorša. „Z Hlubiny?“ řekl starší hřebec kelpie se stříbrným pruhem v hřívě. „Odtamtud by se nic nedostalo, ani příšera ne.“

„Já ano,“ odsekla Nixi, „takže oni taky!“ Konečně je přesvědčila, aby se shromáždili u Velké jeskyně. Mořští lidé svírali špičaté kameny nebo zbraně, které zachránili ze ztroskotaných lodí, kelpie byly připraveny se svými mocnými kopyty a ostrými zuby.

Nixi svírala svou rybářskou harpunu a brodila se vpředu vedle Zorši.

„Už jsou skoro tady!“ zavolala Egeria. Malá klisna kelpie s tichým hlasem se pohupovala v čele skupiny a držela svou hlavu vztyčenou. Její tmavě zelená hříva se lehce vlnila.

A tam, na okraji polí s mořskou trávou, k nim přicházel stín. Bílá voda před ním vířila, čeřila ji stovka kopyt. Pohybovalo se to přes pole, vyškubávalo kořínky z písku a zelené úponky se točily mořem v každém směru.

„Držte se pohromadě a dávejte na sebe pozor!“ vykřikla Egeria, když se rozvířená masa přiblížila. Nixi se držela u Zorši a kelpie vedle ní se vzepjala na zadní, připravená ohnat se svými mocnými kopyty.

Ale pak se voda pohnula a mocný nový proud odhodil Nixi na stranu. Všude kolem ní kelpie a mořští lidé zmateně vykřikli. Kopyta a nohy s ploutvemi se zoufale snažily najít na mořském dně rovnováhu.

Nixi zamrkala přes vířící vodu a uviděla, že houf příšer změnil směr. Plavaly nahoru k slunečnímu svitu, jejich strašná chapadla a obrovské ploutve házely podivné, vlnící se stíny.

„Míří k hladině!“ vykřikl někdo.

„Ale proč?“ zeptala se Zorša a postavila se na všechny čtyři.

Nixi pocítila obavy až do morku kostí. „Nikdy nešly sem,“ řekla. „Míří na Pevnostní ostrov.“

Kde je můj gang…

Kapitola 2

„Dobudu Kavalon, víš,“ řekl Dromego. „A ty mi pomůžeš.“ Sevřel rukou rameno Sama Rtuťáka a hnal jej podzemní dílnou.

„Hej!“ zařval Sam. Snažil se osvobodit, ale Dromego ho svíral pevněji. Okolo obrovské jeskyně hořely velké pece, u kterých pracovali lidé se špinavými obličeji. Samovy uši bombardovalo zvonění kovu, rámus kladiv a hučení ohně. Na jedné straně vedle něj kráčel vysoký a široký minotaurus a z jeho býčí hlavy trčely ostré rohy. Na druhé ho postrkoval Dromego. Sam se na něj podíval. Kdo byl Dromego – člověk? Další netvor? Nevypadal o moc starší než Sam. Byl štíhlý a mohl být i hezký, kdyby nebylo těch zahnutých rohů, které se tyčily nad jeho světle hnědými vlasy.

Co se mnou chce udělat? pomyslel si Sam zoufale. Strachem se mu zvedal žaludek.

Seshora zazněl hrozný jekot. Sam se strachy ani nemohl nadechnout. Na kamenných skalních římsách okolo stropu jeskyně seděly desítky obrovských stvoření podobných koni s dlouhými šupinatými krky a obrovská kožená křídla měly složená blízko u těla. Ke stěnám byly přivázány těžkými řetězy. Sam věděl proč; právě viděl, jak nebezpečná tato stvoření uměla být, kolik ohně mohlo prýštit z jejich obrovských tlam. Viděl je zblízka, když zničila jeho domov ve Svobodném městě. Jedna z příšer se protáhla, zamávala svými ohromnými křídly a otevřela tlamu s řadou zubů dlouhých jako dýky.

Sama zachvátil vztek, silnější než jeho strach. „Ty příšery!“ vykřikl. „Zabily moje rodiče! To tys je poslal, že jo? Ty vrahu!“

Rozhostilo se ticho. Dělníci jako by zamrzli, jejich nástroje se zastavily na půli cesty a šokovaně na něj zírali. Samův vztek se vypařil a zůstal po něm jen opar hrůzy. Proč nedržel jazyk za zuby?

Dromego zvedl obočí. „Ale ale. Někdo má špatnou náladu.“

Minotaurus se sklonil, takže jeho velký chlupatý obličej byl na stejné úrovni jako Samův. Jeho oči byly černé a prázdné. Netvor zavrčel, jeho smradlavý dech foukal Samovi do obličeje. Sam se tak moc třásl, že jediné, co dokázal, bylo stát vzpřímeně. U všech hvězd… Strachy se odtáhl od minotaurových ostrých špičatých zubů, od světla ohně, které se mihotalo nad jeho rohy, a pevně zavřel oči.

Aspoň to skonči rychle…

Uběhlo několik okamžiků, ale žádné zuby ho netrhaly, žádné rohy ho nakonec neprobodly. Sam otevřel oči a zjistil, že minotaurus ustoupil. Dromego se na něj jen povýšeně křenil.

„Dej se do práce,“ řekl Dromego, odvrátil se od něj a přezíravě mávnul rukou.

Sam stěží stihl zaznamenat úlevu a minotaurus už jej strčil k jedné z pecí. Zíral na něj hlouček lidí v ošuntělých tunikách. Vedle klidných plamenů kovárny se pomalu točilo obrovské dřevěné kolo a obsluhovalo měchy, které dodávaly plamenům vzduch. Otáčely jím těžké kroky starého jednorožce uvnitř. Stíny pece si hrály nad jednorožcovou skvrnitou šedobílou srstí a rozcuchanou bílou hřívou. Roh měl otupený.

„Zpátky do práce!“ křikla vysoká žena s olivovou pletí a pronikavýma modrýma očima a lidé se rychle vrátili ke své práci. Podala Samovi kladivo a vyštěkla: „Na nic se neptej, kluku. To je jediný způsob, jak tady přežít. A teď dávej pozor, protože to vysvětlím jen jednou. Jmenuju se Moyra a mám na starosti tuhle pracovní skupinu. Nezajímá mě, co jsi zač nebo jak ses sem dostal nebo že jsi vyděšený. Všichni máme nějaký příběh a všichni se bojíme.“ Prohrábla si špinavé vlasy a bolest jí zkřivila rysy. „Chceš přežít? Poslouchej moje příkazy, vyráběj brnění a buď zticha. Nejlepší věc, co se může stát, je, že na tebe Dromego prostě zapomene.“

Moyra mu vysvětlila, kde jsou nástroje, ale Sam ji skoro neposlouchal. Sledoval ostatní dělníky, kteří pracovali v jakémsi vystrašeném šílenství, a někteří z nich sebou trhli pokaždé, když Moyra vyslovila Dromegovo jméno. Jeden z nich, hubený muž se skvrnami v obličeji, se třásl tolik, že mu z kovadliny neustále padal zakřivený plát brnění.

Další kovárna, pomyslel si Sam nepříčetně. Není to ani den, kdy byl otrokem v kovárně uvnitř tábora jednorožců, naklepával nádherné helmy a jemné pláty drátěných košil – všechno kvůli svému zvláštnímu spojení s Tordredem.

Kde jsi? ptal se svého přítele v duchu.

Odpověď nedostal.

Moyra před ním držela špinavou zástěru, aby si ji vyzkoušel. Neobratně si ji uvázal. Přestával být vyděšený a zůstávala v něm bezútěšná prázdnota. Dech se mu úžil; a sevřel náhrdelník, který nosil schovaný pod košilí, vyrobený z brože jeho matky a upevněný k řetízku pramínky z Tordredovy hřívy. Byla to poslední věc, která mu po mamince a tatínkovi zbyla. Možná to byla taky poslední věc, která mu zbyla po Tordredovi.

„Dej si pozor, aby to bylo dokonalé, kluku,“ řekla Moyra a postrčila ho ke kovadlině. Vzal si kladivo – bylo překvapivě dobře uděláno, o dost líp než to v kovárně u jednorožců – a pak začal tvarovat plát brnění od Moyry, aniž by ho vlastně viděl. Měl štěstí, že jeho ruce věděly, co dělat, protože myslel na Tordreda. Musel se k němu dostat, muselo to být možné…

Jsem tady dole, říkal si v duchu, pod horami. Potřebuji, abys mi pomohl, Tordrede!

Nedostal žádnou odpověď.

Vedle něj stále kráčel starý jednorožec. Sam přizpůsobil údery kladiva rytmu jeho kopyt a skřípění kola. Doufal, že to zklidní jeho myšlenky.

Pomoz mi, Tordrede. Po obličeji se mu lil pot z námahy i z příšerného horka kovárny. Pomoz mi. Pomoz mi.

Stále žádná odpověď. Sam s pocitem marnosti praštil kladivem do plátu brnění. „Prostě mi odpověz, ano?“ zavrčel.

Starý jednorožec se zastavil a zíral na Sama. Sam na něj zlostně pohlédl a začal rozklepávat důlek, který do plátu udělal.

Když Moyra zapískala na píšťalku a oznámila, že je čas jídla, měl Sam oblečení promáčené potem a z vlasů mu kapalo do očí. Jeho měděná kůže byla obalená sazemi.

Moyra je vedla z obrovské dílny do menší, chladnější síně, kde každému z nich jakási stařena dala malý bochník hnědého chleba a kus nějakého masa. Sam žuchnul na kamennou podlahu a zády se opřel o stěnu. Dva dny nic nejedl, takže mu bylo jedno, že bylo maso ve světle pochodní šedé a podivně hrbolaté. Hned se na něj vrhnul a spolkl ho ještě předtím, než mohl přemýšlet o tom, co to asi je. Chléb byl lepší – jen trochu okoralý. Měl by si kousek nechat pro případný útěk. Ale jeho žaludek chtěl sníst všechno teď, takže se spokojil s tím, že žvýkal každé sousto před spolknutím dvacetkrát. Aspoň měl kromě Tordreda na co myslet.

Starý jednorožec klesl na podlahu vedle Sama a se zasténáním si složil nohy pod sebe. Dožvýkal svou porci chleba a masa, pak se naklonil k Samovi a za klábosení ostatních řekl: „Dávej si raději pozor.“

„Na co?“ zeptal se Sam mezi sousty.

„Poznám,“ řekl jednorožec tišeji, „když má někdo pouto s jednorožcem.“

Sam ztuhl. Jednorožec si Sama prohlížel jedním kulatým okem.

Věděl příliš dobře, že jednorožcům se myšlenka pout mezi lidmi a jednorožci hnusila – koneckonců právě proto museli s Todredem uprchnout z Klanu železného rohu.

Spolkl zbytek chleba najednou. Otupený roh starého jednorožce se ve světle zablyštěl. Dokázal by ho pořád probodnout?

Ale jednorožec jen zastříhal ušima. „Musíš být opatrnější,“ řekl znovu. „Nesmíš Dromegovi dovolit, aby zjistil, že máte pouto. Kdo ví, co by udělal?“

Sam na starého jednorožce zíral a poprvé si všiml jeho jizev na bocích. „Já, ehm… díky,“ řekl. „Budu opatrnější.“

Jednorožec se rozhlédl. „To neznamená, že by ses měl přestat snažit spojit se se svým jednorožcem,“ zašeptal. „Každý z nás by odsud vypadl, kdyby mohl.“ Vrazil jakoby na pozdrav čenichem do Samovy paže – bolelo to, ale zdálo se, že je to věc, kterou jednorožci považují za projev zdvořilosti. „Já jsem Wardock.“

Sam si mnul paži. „Sam Rtuťák.“

„Nevzdávej to,“ řekl Wardock.

Sam si říkal, že by měl být vděčný, že na tomto hrozném místě potkal přátelské stvoření. Ale náladu mu to nezlepšilo. Ztratil Tordreda, ztratil svobodu – ztratil všechno.

Kapitola 3

Aquilla mávala křídly a užívala si, jak všude kolem ní proudí vzduch. Letěla vzhůru ve formaci s devadesáti šesti dalšími ze stáda.

Ne, pomyslela si najednou v návalu náklonnosti. Devadesáti sedmi.

Devadesátý sedmý člen se jí vezl na zádech, pevně se držel její hřívy a pravidelně radostně výskal – Jaren, její lidský přítel. Ostatní pegasové na něj se zalíbením pokyvovali. Teď byl jedním z nich, slavnostně přijat staršími jako projev vděčnosti za pomoc s porážkou armády kentaurů, jednorožců a lidí, která chtěla pegasy vyhladit.

Teď stádo spřádalo své vítězství do vyprávění, které budou jednou znát všichni nazpaměť – ságy o bitvě u Štěpin. Nálada byla radostná a Aquillu to nepřekvapilo; vítězství bylo drtivé. Přála si jen, aby se cítila tak šťastně.

Ale nemůžu. Ne, když je Aquoro stále nezvěstný. Starosti o bratra na ni hned zapůsobily jako kamínek chycený v kopytě. Bylo by to jednodušší, kdyby tušila, kde Aquoro je. Ale on prostě zmizel.

„Ságu o válce národů!“ vykřikla Zadia, malé hříbě s bílými křídly, když skončila sága o Štěpinách. „Tati, budeš nám vyprávět tuhle?“

Její otec – Baros, impozantní žlutý pegas – začal příběh vyprávět. Aquilla se snažila setřást úzkost a přizpůsobila mávání křídly tempu jeho hlubokého hlasu. Mluvil o suchu a hladomoru a o mimořádném úsilí pegasů, když přinášeli vodu z hor jiným kmenům – úsilí, které skončilo šlechetným nezdarem.

„Co byly kdysi zelené, zvlněné vrchy, to se proměnilo v pustiny,“ odříkával Baros. „Ostatní národy si šeptaly, že si pegasové určitě nechávají vodu pro sebe. Někteří dokonce říkali, že pegasové poprosili hvězdy, aby na ostatní národy to sucho seslaly. Takže vyslali armádu na sever.“

Zasmušilými hlasy, jak se hodilo k vážnosti příběhu, šeptali ostatní pegasové příběh spolu s ním. Aquilla ho šeptala také, slova pro ni byla známá jako její vlastní peří.

Jaren na jejích zádech zavrčel. „Takhle si to my, lidi, nepamatujeme,“ zabručel nespokojeně a sklonil se, aby ho Aquilla slyšela. „My si myslíme, že válka začala únosem. Pegasové unesli člověka, ne?“

Aquilla se na něj překvapeně zadívala. „Únos? To by pegasové nikdy neudělali.“

Jaren pokrčil rameny, rozcuchané hnědé vlasy mu bičoval vítr. „Stalo se to tak dávno, že na tom už asi nezáleží.“

Aquilla se zase obrátila dopředu. Jarenova verze se musela mýlit, nebo ne? Už se ale nepřipojila k ostatním v odříkávání příběhu.

Když příběh skončil a Barosův hlas slábnul jako mávání křídel posledního hejna pegasů letícího do exilu, mávala Zadia vzrušeně křídly a kroužila kolem. „Ještě nějakou ságu! Ještě!“ křičela a třepotala svými malými křídly. Snesla se k Aquille. „Řekneš mi ságu o člověku, co se stal pegasem? Prosím?“

„Člověk, který se co?“ zeptal se Jaren.

Aquilla se zasmála. „Myslela ten příběh o tobě, hlupáčku.“ A Zadii řekla: „Myslím, že ta sága potřebuje lepší jméno. Jared se ničím nestal. Starší ho pozvali, aby se přidal ke stádu, protože měl celou dobu srdce pegase.“

Zadia na Jarena zamyšleně civěla. „Ano,“ řekla. „To vidím.“ Jaren se potěšeně zahihňal.

Aquilla se zhluboka nadechla a snažila se uspořádat myšlenky. Nikdy předtím nezačínala s vyprávěním ságy – něco takového byl v životě pegase velký okamžik. Odkašlala si. „A takhle začíná sága o Jarenovi,“ řekla. Ulevilo se jí, když slyšela, že její hlas je jasný a netřese se. „Statečný lidský chlapec z vesnice v horách se vydal hledat dobrodružství.“ Znovu pohlédla dozadu a viděla Jarena, jak mu potěšeně září oči. „Zrovna slézal dolů z příkrého srázu, když přišla zběsilá bouřka…“

Ostatní se stáhli blíž, když Aquilla popisovala, jak se s Jarenem potkali v horské jeskyni, kde se schovávali před blesky. Malá Zadia vážně opakovala každou větu a Aquilla si představovala, jak za pár let o hodně starší Zadia bude tento příběh sdílet s budoucími mladými ze stáda. Peří se jí při této myšlence dmulo pýchou.

Když se Aquilla dostala k části, kde Jarena uvěznili kentauři, vrátil se jí ten strach, který o něj tehdy měla, a hlas jí zadrhnul. Jaren se ujal vyprávění.

„Dali mě – teda Jarena – do mrňavé cely s mrňavým oknem až úplně nahoře, kam nedosáhl. Vážně si myslel, že je to jeho konec – ale pak najednou slyšel všechny ty rány kolem a hádejte co? Aquilla mě přišla zachránit! Teda jeho.“ Jeho slova neměla ten správný slavnostní tón, ale to nezabránilo ostatním, aby ho dychtivě poslouchali.

„Ale kentauří bachaři ho vzali pryč,“ pokračovala Aquilla už klidně a hladce vetkala příběh do ságy u Štěpin, kde Jaren šikovně nasměroval nepřátelskou armádu jiným směrem a stádo na ně sesunulo kus skály. „A ten kus skály, který zpečetil vítězství pegasů, byl taky Jarenův nápad,“ zakončila Aquilla. „Na důkaz vděčnosti a velké úcty ho pegasové učinili jedním z nich – prvním člověkem v dějinách Kavalonu, který se přidal ke stádu.“

„Hezky jsi to vyprávěla, Aquillo. Ty taky, Jarene. Moc pěkná první sága,“ řekla Odelia, starší pegas se zlatou bradkou. Celý den letěla v čele stáda, ale nechala se proudem odnést dozadu, aby slyšela Aquillin příběh.

Ostatní se souhlasně připojili. Aquilla s díky pokývla a nedokázala skrýt své potěšení. Podívala se na Jarena na svých zádech – zeširoka se křenil nad jejich úspěchem. Jsme dobrý tým, pomyslela si.

Hluboké zaržání odvedlo jejich pozornost dopředu skupiny, kde se Rostro, První ze stáda, obrátil ke zbytku z nich a jeho šedá hříva se vzdouvala a klesala, jak mával křídly, aby se udržel vznášet na místě. Stádo kolem něj vytvořilo pevný kruh, letěli bok po boku, aby všichni slyšeli a bylo je slyšet.

„Naše hledání nového hnízdiště nás zavedlo daleko a na mnohá místa,“ řekl Rostro, „ale žádné z nich nevyhovuje našemu účelu. Věřím, že nyní máme jen jednu možnost – letět na Vrchol zlomeného křídla.“

Stádo zalapalo po dechu. Malá Zadia v úleku zapomněla mávat křídly a prudce padala dolů, než chytla tah nahoru. Odelia se zamračila, letěla zpět k Rostrovi a sklonila se, aby k němu cosi zamumlala.

„Co je s Vrcholem zlomeného křídla?“ šeptnul Jaren Aquille do ucha. „Kromě názvu, samozřejmě.“ Aquilla ho pozorovala přes rameno. U hvězd, lidé opravdu nic neví o válce národů.

„To je místo, kde naši předci zanechali své zbraně,“ řekla. „Tam letěli přímo po podpisu příměří, dali zbraně na vrchol hory a přísahali, že nikdy nebudou znovu bojovat.“

Jaren tiše hvízdl. „Takže ty zbraně – ty jsou pořád tam?“

„Předpokládám, že ano.“ Aquilla na Vrcholu zlomeného křídla nebyla. Samozřejmě nebyla na světě, když válka skončila; je jí teprve třináct. Z celého hejna byl jen Rostro dost starý na to, aby si pamatoval válku národů. Ve všech ságách stálo, že byl jedním z největších válečníků.

„Počkej,“ řekl Jaren. „Jak mohli pegasové používat zbraně? Nebo je vyrábět?“ Zamával rukou. „Copak nepotřebuješ tohle?“

Aquilla si odfrkla. „Na kouzelné zbraně ne,“ řekla. „I když je vyrobili lidé v dobách, kdy spolu stádo a tví lidé obchodovali.“

Rostro zvýšil hlas, stále silný navzdory svému věku, přes šepot, který šuměl v kruhu pegasů. „Věřím, že je to naše nejlepší šance, jak zůstat skrytí přede všemi z Kavalonu, což musíme. Vrchol zlomeného křídla je tak odlehlý, že ostatní národy ani nevědí, že existuje – a kdyby věděly, jeho svahy jsou tak zrádné, že by na ně nikdy nevylezly.“

„Ale co naše přísaha?“ zeptala se Odelia.

„Copak jsme ji už neporušili?“ zamumlal Baros. „U Štěpin jsme bojovali.“

„To abychom se bránili,“ odvětil Rostro. „Přísaha stále platí – nepůjdeme nikdy znovu do války s Kavalonem. A zbraní bychom se ani nedotkli.“

Aquilla cítila sílu Rostrova klidného, rozumného hlasu, jak zní stádem a zmírňuje jejich odpor. Ale stejně, i kdyby bylo Rostrovo uvažování rozumné, věděla, že i tak by to pro stádo byla těžká volba. Vrchol zlomeného křídla byl koneckonců plný bolestných připomínek minulosti – a jestli ságy něco ukazují, pak to, že pegasové nemohou na minulost nikdy zapomenout.

„Nechme stádo hlasovat,“ řekla Odelia. „Promluv, Rostro, První ze stáda, a řekni nám, jaká je tvoje volba. Poletíme na Vrchol zlomeného křídla?“

„Hlasuji ano,“ řekl Rostro. „Promluv, Odelie, Druhá ze stáda. Co pravíš ty?“

„Ano,“ řekla Odelia.

A tak šlo hlasování stádem, každý z členů volil v pořadí podle věku. Všichni starší hlasovali pro ano. Pegasové se trochu zadrhli na pořadí – změnilo se od doby, kdy tři z nich zahynuli v bitvě u Štěpin. Smutně sklonili hlavy, když čísla zemřelých pegasů přecházela na nové majitele. Šestaosmdesátá ze stáda odvolila a vyzvala osmaosmdesátého, přičemž přeskočila číslo osmdesát sedm – chybějícího Aquora. Aquilla potlačila slzy. Alespoň nebyl mezi mrtvými.

Aspoň co víme.

Hlasování se dostalo k ní, nyní Třiadevadesáté ze stáda. „Ano,“ řekla Aquilla pevně. Vrchol zlomeného křídla byl jejich nejlepší nadějí, věřila tomu. Nejmladší pegas, malá Zadia, Šestadevadesátá ze stáda, hlasovala třesoucím se hlasem ano. Ale Rostro na ni stále s očekáváním hleděl.

„Á!“ řekla Zadia. „Promluv, Jarene, Sedmadevadesátý ze stáda, a řekni nám, jaká je tvoje volba.“

„Já? Fakt?“ řekl Jaren.

Aquilla musela ovládnout své leknutí. Nedošlo jí, že když starší přivítali Jarena do stáda, bude to znamenat účast ve všem. I když pár dalších pegasů s překvapením hráblo kopyty, všichni starší se dívali jen na Jarena v očekávání jeho volby.

Aquillino srdce tlouklo rychleji. Stádo nemohlo dělat nic, pokud nebylo rozhodnutí jednomyslné – takže každý hlas měl obrovskou moc. Ale Jaren o tom nebo o hrozné historii Vrcholu zlomeného křídla nevěděl. Vypadal jen potěšeně, že se ho ptají. „Ehm, asi hlasuju pro,“ řekl.

Aquilla si oddychla, stejně jako zbytek stáda. Rostro přikývl. „Budiž tedy,“ řekl. „Následujte mě. I když je to už sto let, cestu stále znám.“

Stočili se na sever. Když uzřeli Vrchol zlomeného křídla, slunce se už nořilo za obzor. Byl dobře pojmenovaný; jedna strana hory se plynule zvedala, než se ostře zlomila do kaskády zubatých sestupujících vrcholků připomínajících zlomené křídlo. Vrcholek byl holý a těch pár stromů vypadalo proti bledé skále jako hnisavé rány. Aquilla se zachvěla. Teď, když tu byli, jí nějaký hluboký instinkt říkal, aby se otočili.

„Asi už je pozdě, abych hlasoval jinak, co?“ zamumlal Jaren.

Rostro je vedl nad širokou trhlinou, kde se povrch horniny změnil z hladkého na lámaný. „Tady,“ oznámil, „jsme upustili naše ocasní bodce, naše železné kryty kopyt, naše helmy ozdobené hroty a ozubené hroty křídel.“

Vážně kroužili nad trhlinou a pozorovali pletenec zeleně pod nimi. Bylo těžké uvěřit, že zbraně byly stále tam dole, když přerostlé popínavé rostliny a plevele skryly všechny odlesky kovu. Aquilla byla ráda, že nebyly vidět.

Stádo se sneslo na zlomenou stranu hory za šedého soumraku, mezi křoviska zarostlá stromy, kde najdou úkryt před ostrými větry, které bičovaly svahy. Hned se dali do práce. Někteří hloubili úkryty pro mladé, někteří hledali vhodné jeskyně, někteří lovili v prořídlém lese. Aquilla se odvrátila, nahlodával ji stísněný pocit. Upřeně se dívala k druhým horám, které byly při západu slunce schované v nachové mlze. Daleko pod nimi se rozkládala pole, lesy a města Kavalonu.

Jaren sklouzl z Aquillina hřbetu a předklonil se, aby se dotkl prstů na nohách a protáhl si záda. Otřásl se zimou a nahrbil se proti větru. Pak na ni pohlédl. „Co se děje, Aquillo?“

Nazlobeně odfrkla a viselo to mezi nimi ve studeném vzduchu jako mrak. „Nikdy jsem sem neměla přijít,“ řekla. „Ne bez Aquora. Ach, neměla bych tu stát, ne když se ztratil!“

Pegasové poblíž ustali v práci, zpozornělí jejím rozrušeným tónem.

„Určitě si můžeš alespoň dnes večer odpočinout,“ řekla Odelia něžně. „Aquoro už je pryč řadu dní. Možná je jen –“

„Nemůžu,“ řekla Aquilla. Pohlédla zpátky ke Kavalonu. „Je tam venku a potom, co se stalo u Štěpin… Pokud ho najdou kentauři, jednorožci nebo lidé, nebudou s ním mít žádné slitování.“ Aquilla pohodila hřívou, teď si byla jistá, co musí udělat. „Udělala jsem chybu. Neměla bych tu být. Měla bych být v Kavalonu a hledat ho.“

Ostatní se na sebe nejistě podívali. Aquilla je samozřejmě mohla opustit – bylo to její rozhodnutí a nebylo třeba o něm hlasovat –, ale chtěla, aby ji pochopili.

„Pomůžu ti ho hledat,“ řekla Selela náhle. Na svých kaštanově hnědých slabinách měla pruhy z bláta na znamení smutku, na památku svého malého hříběte, které minulý měsíc zabil orel. Seleliny oči se potkaly s Aquillinými, měly smutný, odhodlaný výraz, jako kdyby chtěla říct, že až moc dobře rozumí zármutku ze ztráty rodiny.

Pobídnuto Selelinými tichými slovy se dobrovolně přihlásilo také několik dalších, že pomohou s hledáním. „Taky ho budu hledat,“ řekl Baros. „Máš pravdu, Aquillo. Nemůžeme opustit jednoho z našeho stáda.“

Aquilla měla radost. „Děkuji vám,“ řekla tichým hrdelním hlasem. „Myslím… že nejlepší by bylo, když budete hledat tady v horách, já půjdu na jih do Koropole.“

Odelia švihla ocasem. „To je příliš nebezpečné!“ řekla. „Tam se nemůžeš vrátit.“

„Když jsem se snažila zachránit Jarena z vězení, potkala jsem muže, který si myslel, že jsem Aquoro,“ řekla Aquilla. „Určitě ho viděl. Řekl mi, že Aquora chytil… minotaurus.“

Všude kolem ní se ozýval překvapený šepot, a nebylo divu. Minotauři vymřeli před stovkami let.

„Ten muž byl možná šílený,“ připustila Aquilla za povyku ostatních, „a vím, že se to nezdá možné. Ten muž… je teď mrtvý.“ Zahnala vidinu jeho vychrtlého těla, jak jí padá ze zad, zasažené šípy kentaurů. „Ale možná bylo v jeho příběhu něco pravdy.“

„Stejně bychom se to měli pokusit zjistit,“ řekl Jaren.

Aquilla na něj zírala. „Půjdeš se mnou?“

Přikývl. „Jasně že půjdu.“

„Ale Jarene, tam tě uvěznili. Mohli by tě poznat.“

„A to, že jim tam poletuje velký pegas, jim divné nebude?“ poukázal. Zachvěl se. „Každopádně kvůli tomuhle větru se mi stýská po mé cele. Aspoň tam bylo teplo.“

Aquilla se přitiskla k jeho hlavě. Z nějakého důvodu se jí ten úkol nejevil tak děsivý, když věděla, že bude mít Jarena po svém boku.

„Ať vám hvězdy svítí na cestu,“ ozval se hluboký hlas. Ke skupině se připojil Rostro. Pokývl Aquille a potom Jarenovi.

„Běžte raději hned,“ řekla Odelia věcně. „Noc vás schová.“

„Děkujeme,“ řekla Aquilla svému stádu. Měla tak stažený krk, že nic víc ze sebe nedostala, ale doufala, že věděli, že to bylo od srdce.

Jaren ji popadl za hřívu a vyhoupl se jí znovu na hřbet. Přišlo jí to teď přirozené, mít ho tam; byli tým. Aquilla roztáhla křídla a vystoupala nad zubaté vrcholky. Jak se ztrácela země, pegasové pod ní se zmenšovali.

Jednou obkroužila horu, aby se zorientovala, a pak vyrazila směrem na jih. Najdu tě, Aquoro. Ať jsi kdekoli.

Kapitola 4

Nixi si myslela, že ví, jak rychle se její nové tělo mořské dívky dokázalo hýbat, ale teď plavala rychleji než kdy jindy. Hnala se s ostatními mořskými lidmi vodou napěněnou kopyty kelpií a pronásledovali stvoření k Pevnostnímu ostrovu.

V tom zmatku se Nixi rychle ztratila Zoršina světle zelená hříva. Zjistila, že plave vedle jedné ze svých spolubydlících z jeskyně, o pár let starší mořské dívky Jenery, jejíž rozpuštěné vlasy z mořských řas za ní vlály jako ocas. Jenera se utopila, když utíkala z Pevnostního ostrova, takže Nixi byla překvapená, že uháněla k hladině tak rychle, jak jen mohla. Možná je tam někdo, na kom jí pořád záleží.

Gryce, mořský muž, se kterým se Nixi setkala u krmné laguny, kde mořští lidé a kelpie jedli, byl s nimi. Měl krátký spletený vous a rozhodný výraz. Nixi hádala, že mu bylo kolem dvaceti, když utonul. Má taky někoho na ostrově? Ženu, možná dítě?

Samozřejmě Nixi sama měla k obraně svůj gang. Rychlou a chytrou Sylvii, panovačného Rye, Granit, Karu, Deweyho, Linuse a malého Tamina… a Floss. Floss, která Nixi tolik připomínala Mari, její mrtvou sestru. Jestli jim ty příšery něco udělají…

Ve chvíli, kdy se Nixi vynořila nad hladinou blízko loděnice, se ti netvoři už valili na břeh. Písek rozrývali chapadly a prskali, ale přes jejich strašné vřeštění to skoro nebylo slyšet. Lidé v loděnici byli zděšení. Dva námořníci upustili přepravky, které nakládali na loď, a v hrůze si přitiskli ruce k uším. Ovoce se rozletělo po prknech a podráželo nohy těm, kteří se pokoušeli uprchnout. Největší stvoření s burácením vrazilo do mola a vyšvihlo se nahoru jedním zlověstným ladným pohybem. Hřbetní ploutev mělo napřímenou a vydalo strašlivé zakvílení.

„Kelpie útočí!“ křičel námořník. „Utíkejte!“

Nixi pádila k molu a vydrápala se na něj. Voda se jí řinula z žaber. Podala ruku Jeneře a vytáhla ji k sobě. Kelpie s lehkostí vyskakovaly z vody a vrhaly se na nejbližší příšeru, která přimáčkla k zemi jednoho námořníka a špičatými zuby ho tahala za rameno. Takto zblízka si Nixi uvědomila, jak obrovské ty příšery jsou; bylo zapotřebí šesti kelpií, aby to stvoření odtáhly od jeho lidské kořisti.

Nixi, Jenera a Gryce se vložili do potyčky. Nixi stvoření bodala harpunou a na dřevěná prkna dopadaly kaskády hnědé krve. Stvůra hrozně zavřískla. Jedna z příšer po Nixi šlehla chapadlem, pleskla ji do nohy a odhodila stranou, ale Gryce ho svou harpunou podsekl a z chapadla zbyl jen pahýl. Příšera otevřela tlamu a vrhla se na něj, ale Nixi a Jenera ji odmrštily stranou do vody, kam padla s burácivým šplíchnutím.

Ale na oslavy nebyl čas. Poblíž byl tělnatý kapitán, který šermoval před jednou z příšer lodním hákem, ale ta se jen kradla blíž s obnaženými tesáky.

„Kapitáne Dobbere!“ zavolala Nixi, když mu s Jenerou a Grycem v patách pospíchala na pomoc. Mnohokrát pracovala na Dobberově lodi a byl k ní vždy laskavý – i když ho příležitostně okradla.

Stvůra odrazila tyč kapitána Dobbera stranou a omotala své dlouhé chapadlo okolo jeho krku. Sesunul se podél sloupu a lapal po dechu, obličej mu rudnul. Nixi bodala do šupinatého boku obludy a Gryce a Jenera se k ní přidali svými zbraněmi. Nixi uviděla místo, na které bylo třeba zaútočit – měkkou kůži, kde se chapadlo setkávalo s šupinatou srstí. Zapíchla do něj harpunu. Příšera se vzepjala a zvedla ji s sebou, dokud se harpuna nevytrhla z rány a Nixi nedopadla tvrdě zpět na molo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kroniky Kavalonu - Kletba oceánu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.