Přeložila Alice Flemrová

DIVORARE IL CIELO

Copyright c 2018, Paolo Giordano

All rights reserved

Translation c Alice Flemrová, 2020

ISBN 978-80-207-1967-6

Věnováno Rosarii a Miminovi,

Angelovi a Margheritě.

Jejich zpívánkám.

Část první

Velcí egoisté

1

Uviděla jsem je, jak se koupají v bazénu, v noci. Byli tři a byli velice mladí, skoro ještě děti, stejně jako tehdy já.

Ve Speziale můj spánek neustále přerušovaly nové zvuky: šumění zavlažovacího zařízení, toulavé kočky peroucí se na zahradě, pták vydávající donekonečna stále stejný zvuk. První letní prázdniny trávené u babičky jsem skoro mívala pocit, že vůbec nespím. Z postele, na které jsem ležela, jsem se dívala na předměty v pokoji a ty se vzdalovaly a přibližovaly, jako kdyby celý dům oddychoval.

Té noci jsem ze dvora uslyšela hlasité zvuky, ale nevstala jsem hned, správce občas přicházel až ke vchodu, aby nechal za dveřmi zastrčený vzkaz. Ale pak se ozval šepot a zadržovaný smích. A tak jsem se rozhodla vylézt z postele.

Nohama jsem se vyhnula lapači hmyzu, který vysílal z podlahy modré světlo, došla jsem k oknu a podívala se dolů, pozdě na to, abych viděla kluky se svlékat, ale včas, abych zastihla posledního z nich, jak se noří do černé vody.

Světla v podloubí mi umožňovala rozeznat jejich hlavy, dvě tmavší a jednu, která mi připadala stříbrná. Jinak se mi z mého stanoviště zdáli skoro stejní, dělali pažemi krouživá tempa, aby se udrželi na hladině.

Ve vzduchu byl zvláštní klid, poté co se utišil severní vítr. Jeden z kluků se uprostřed bazénu položil na hladinu. Při pohledu na jeho nahotu, i když to byl pouhý stín, spíš jenom moje představivost, jsem ucítila pálení v krku. Prohnul se v zádech a v kotrmelci zaplul pod hladinu. Když se zase objevil, zavýskl a jeho kamarád se stříbrnou hlavou ho plácnul přes tvář, aby ho umlčel.

„To bolí, ty kreténe!“ řekl kotrmelečník znovu nahlas.

Ten druhý ho stlačil pod vodu a pak se na něj vrhnul i třetí kluk. Bála jsem se, že se začnou mlátit, že by se někdo mohl utopit, ale oni se od sebe se smíchem odtrhli. Posadili se na okraj bazénu ze strany, kde je menší hloubka, a otočili se ke mně mokrými zády. Kluk sedící uprostřed, ten největší, roztáhl paže a položil je kolem krku druhým dvěma. Mluvili potichu, ale sem tam se mi podařilo zachytit nějaké slovo.

Na okamžik mě napadlo, že sejdu dolů a ponořím se s nimi do nočního vlhka. V osamělosti Speziale jsem dychtila po jakémkoli lidském kontaktu, ale ve čtrnácti letech jsem na jisté věci neměla dost odvahy. Měla jsem podezření, že jsou to kluci z vedlejší usedlosti, i když jsem je vždycky viděla jen zdálky. Babička jim říkala „ti ze statku“.

Pak zavrzala péra nějaké postele. Zakašlání. Tátovy gumové pantofle skřípající na podlaze. Než jsem stihla na kluky zakřičet, aby utekli, už se hnal ze schodů a volal na správce. V přístavku se rozsvítilo a Cosimo vyšel ven ve chvíli, kdy se můj táta objevil ve dvoře, oba byli v trenýrkách.

Kluci mezitím vyskočili z bazénu a sbírali rozházené oblečení. Pár kusů nechali na zemi a rozeběhli se pryč do tmy. Cosimo vyrazil za nimi, řval, já vás zabiju, parchanti, přerazím vám hnáty, táta se po chvilce zaváhání vydal za ním. Viděla jsem, jak ze země sebral kámen.

Ze tmy se ozval výkřik, pak plesknutí těl o plot, hlas, který říkal, ne, slez odtamtud. Bušilo mi srdce, jako bych byla sama na útěku, jako kdyby pronásledovali mě.

Trvalo dost dlouho, než se vrátili. Táta se držel za levé zápěstí, na ruce měl flek. Cosimo mu ji zblízka prohlédl, pak ho postrčil do přístavku. Než sám zmizel v domě, na chvíli se zadíval do tmy, která vetřelce pohltila.

Den poté měl táta u oběda zafačovanou ruku. Vykládal, že zakopl, když se pokoušel vrátit na místo stračí hnízdo. Ve Speziale se proměňoval v někoho jiného. Během pár dnů mu ztmavla kůže a v dialektu se mu změnil i hlas, zdálo se mi, že ho vůbec neznám. Občas jsem se ptala sama sebe, kým je doopravdy, jestli inženýrem, který v Turíně chodí pořád v saku s kravatou, nebo tím mužem se strništěm na bradě, co se potlouká polonahý po domě. V každém případě bylo jasné, že moje máma si vybrala za muže jen jednoho z nich a o tom druhém nechtěla ani slyšet. Už léta se v Apulii neukázala. Když jsme se začátkem srpna vydávali na nekonečnou cestu autem směrem na jih, ani nevylezla z pokoje, aby se s námi rozloučila.

Obědvali jsme v tichu, dokud se ze dvora neozval Cosimův hlas.

Na prahu, před správcem, který se za nimi tyčil jako stráž, stáli ti tři kluci z minulé noci. Nejdřív jsem poznala jen toho největšího, podle tenkého krku a trochu protáhlého tvaru hlavy. Ale moji pozornost upoutali druzí dva. Jeden měl strašně světlou pleť, vlasy a obočí bílé jako bavlna; druhý byl tmavovlasý, opálený, s poškrábanými pažemi.

„Vida,“ ozval se táta, „přišli jste si pro svoje svršky?“

Ten největší odpověděl monotónním hlasem: „Přišli jsme se vám omluvit, že jsme včera večer vnikli na váš pozemek a že jsme se vykoupali u vás v bazénu. Naši vám posílají tohle,“ zvedl do vzduchu igelitku a táta ji sevřel v nezafačované ruce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se. Ač nerad, trochu zmírnil tón.

„Nicola.“

„A oni?“

„Tohle je Tommaso,“ ukázal na toho světlého. „A tohle je Bern.“

Měla jsem dojem, že jsou v tričkách nesví, jako kdyby je do nich někdo navlékl násilím. Vyměnila jsem si s Bernem dlouhý pohled. Měl uhlově černé oči, trochu moc blízko u sebe.

Táta zlehka zatřásl igelitkou a zavařovačky uvnitř zacinkaly. Myslím, že mu bylo nepříjemné tam takhle přijímat omluvy.

„Nebylo nutné sem lézt potají,“ řekl. „Jestli jste se chtěli vykoupat, stačilo se zeptat.“

Nicola s Tommasem sklopili oči, zatímco Bern je dál upíral do těch mých. Bělost dvora za nimi byla oslepující.

„Kdyby se někomu z vás udělalo špatně…“ táta zaváhal, byl v čím dál větších rozpacích. „Cosimo, nabídli jsme vůbec tady chlapcům trochu limonády?“

Správce se ušklíbl, jako by se ho ptal, jestli se nezbláznil.

„To není třeba, děkujeme,“ řekl Nicola vychovaně.

„Jestli vám to rodiče dovolí, můžete se dneska odpoledne přijít vykoupat.“

Táta se na mě podíval, možná mě chtěl požádat o souhlas.

V té chvíli se slova ujal Bern: „Včera v noci jste zasáhl Tommasa kamenem do ramene. My jsme se dopustili přestupku, když jsme vstoupili na váš pozemek, ale vy jste se dopustil závažnějšího přestupku tím, že jste zranil nezletilého. Kdybychom chtěli, mohli bychom vás zažalovat.“

Nicola ho žďuchnul loktem do hrudníku, ale bylo zjevné, že nemá žádnou autoritu, je jen nejvyšší.

„Nic takového jsem neudělal,“ odpověděl táta. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Znovu jsem uviděla pohyb, jímž se sehnul pro kámen, a znovu jsem zaslechla zvuky ve tmě, ten výkřik, který jsem v noci neuměla dešifrovat.

„Tommi, ukaž prosím tě panu Gasparrovi tu modřinu.“

Tommaso ucuknul, ale když vzal Bern do prstů lem jeho trička, neprotestoval. Bern jemně vyhrnul látku a obnažil mu záda: ta byla ještě světlejší než paže, z bledosti jasně vystupovala tmavomodrá skvrna, velká jako dno sklenice.

„Vidíte?“

Bern na modřinu zatlačil ukazováčkem, Tommaso se mu vysmekl.

Táta tam stál jako opařený. Cosimo zareagoval místo něj, nařídil klukům něco v dialektu a oni se způsobně rozloučili úklonou.

Když už byl Bern na přímém slunci, otočil se, aby si přísně prohlédl náš dům. „Doufám, že se vám ta ruka brzo zahojí,“ řekl.

Toho odpoledne se přihnal hurikán. Během pár minut se obloha zbarvila do fialova a do černa, takové barvy jsem nikdy předtím neviděla.

Bouřky trvaly skoro celý týden, mračna připlouvala od moře, zničehonic. Jeden blesk zlomil větev eukalyptu a jiný sežehnul čerpadlo na vodu ze studně. Táta byl vzteky bez sebe, rozzlobil se na Cosima.

Babička si na gauči četla ty své detektivky v kapesním vydání. Jen abych nějak zabila čas, požádala jsem ji, aby mi nějakou doporučila. Řekla mi, ať si jednu namátkou vytáhnu z knihovny, že jsou dobré všechny. Vybrala jsem si Smrtící safari, ale příběh byl nudný.

Poté co jsem chvíli zírala do prázdna, jsem se jí zeptala, co ví o těch klucích ze statku.

„Přicházejí a odcházejí,“ řekla. „Jedni a ti samí tu nikdy nejsou příliš dlouho.“

„A co dělají?“

„Mám za to, že čekají, až si je vezmou zpátky rodiče. Nebo až si je k sobě vezme někdo jiný.“

Jako kdybych jí definitivně zkazila potěšení z četby, odložila knihu. „A mezitím se modlí. Patří k jistému druhu… sektářů.“

Když se přehnal nečas, nastala invaze žab. V noci skákaly do bazénu, a ať jsme tam nalili chloru, kolik jsme chtěli, neexistoval způsob, jak je odehnat. Nacházeli jsme je uvízlé ve skimmeru nebo rozemleté mezi koly bazénového vysavače. Ty, co přežily, si nevzrušeně plavaly, některé v páru, zavěšené jedna druhé na zádech.

Jednou ráno jsem sešla dolů na snídani, ještě v kraťasech a tílku na spaní, a uviděla jsem Berna. Z okraje bazénu lovil žáby síťkou. Když nějakou chytil, zvedl ji do vzduchu a pak ji vyklopil do kbelíku.

Chvíli jsem váhala, jestli se mám ukázat, nebo se vrátit nahoru převléct, ale nakonec jsem šla za ním a zeptala se ho, jestli ho můj táta za tu práci platí.

„Cesare si nepřeje, abychom přišli do styku s penězi,“ řekl a sotva ke mně pootočil tvář. Po krátké odmlce dodal: „Tehdy šel jeden ze Dvanácti k velekněžím a řekl: ‚Co mi dáte? Já vám ho zradím.‘ Oni mu určili třicet stříbrných.“

Připadalo mi to jako nesmyslná odpověď, ale neměla jsem chuť si ji nechat vysvětlit. Podívala jsem se do kbelíku: nakupené žáby vyskakovaly do výšky, ale umělohmotné stěny byly příliš strmé.

„Co s nima chceš dělat?“

„Pustím je na svobodu.“

„Když je pustíš, večer se vrátěj. Cosimo je zabíjí pomocí louhu.“

Bern bleskurychle zvedl zrak. „Uvidíš, že je odnesu dostatečně daleko.“

Pokrčila jsem rameny. „Každopádně nechápu, proč tu hnusnou práci děláš, když ti za ni ani nezaplatěj.“

„Je to můj trest za to, že jsem bez dovolení vlezl do vašeho bazénu.“

„Mám ten dojem, že jste se už omluvili.“

„Cesare měl za to, že bychom to měli odčinit. Jenže kvůli dešti k tomu až do dneška nebyla příležitost.“

Žáby ve vodě unikaly jako namydlený blesk. On je trpělivě pronásledoval se síťkou.

„Kdo je Cesare?“

„Nicolův táta.“

„A není to taky tvůj táta?“

Bern zavrtěl hlavou. „Je to můj strýc.“

„A Tommaso? Aspoň on je tvůj bratr?“

Znovu zavrtěl hlavou. Když k nám přišli, Nicola řekl „naši rodiče“. Jenže Bern by mi to pravděpodobně nevysvětlil tak, abych to pochopila, a já mu nechtěla dopřát žádnou satisfakci.

„Co ta jeho modřina?“ zeptala jsem se.

„Bolí ho, když zvedá ruku. Floriana mu večer připravuje obklady z jablečného octa.“

„Každopádně ses podle mě spletl, tím kamenem nehodil můj táta. To byl asi Cosimo.“

Bern vypadal, jako kdyby mě neposlouchal, byl plně soustředěný na lovení žab. Měl na sobě kalhoty, které kdysi musely být modré, a byl bos. Pak zničehonic řekl: „Jsi fakt drzá.“

„Cože jsem?“

„Obvinit pana Cosima, abys očistila svého otce. Nemyslím si, že byste ho za práci nějak zvlášť platili.“

Další žába se zřítila do kbelíku. Bylo jich tam asi dvacet, nafukovaly se a vyfukovaly.

Chtěla jsem zamluvit předchozí lež, a tak jsem se zeptala: „Proč nepřišli tví kamarádi?“

„Ten nápad se tu vykoupat byl můj.“

Sáhla jsem si na vlasy, byly vařící. Mohla jsem se sklonit, namočit si ruku a hlavu si navlhčit, jenže v bazénu byly pořád žáby.

Bern jednu vylovil a přiblížil ke mně síťku. „Chceš si na ni sáhnout?“

„To ani omylem!“

„To jsem si mohl myslet,“ řekl s protivným úsměvem. Pak jako by se nechumelilo: „Dneska šel Tommaso za svým tátou do vězení.“

Očekával, že na mě ta informace zapůsobí, já mlčela.

„Zabil manželku polenem. Pak se chtěl oběsit na stromě, ale policie ho včas chytla.“

Žáby sebou ve kbelíku neklidně mlely. Obrovská hromada slizu. Bylo mi na zvracení.

„To sis vymyslel, že jo?“

Bern se zarazil se síťkou ve vzduchu. „Jasně že ne.“

Konečně polapil poslední žábu, tu, která mu dala nejvíc zabrat. Klekl si, aby síťku nezvedal moc vysoko.

„A co tvoji rodiče?“ zeptala jsem se.

Žába skokem unikla a zajela střemhlav do největší hloubky bazénu.

„Sakra. Vidíš, cos provedla? Seš pěkná zmatkářka!“

Došla mi trpělivost. „A co je podle tebe zmatkářka, co? Vymejšlíš si slova! Heleď se, já jsem tvýmu bráchovi nebo kamarádovi, nebo kdo to doprčic je, nic neudělala!“

Měla jsem v úmyslu okamžitě odejít, ale Bern se na mě poprvé vážně podíval. Ve tváři měl upřímnou lítost a zároveň jakousi bezelstnost. A zase to mírné uhrančivé šilhání.

„Prosím tě, přijmi mou omluvu,“ řekl.

„Prosíš mě, abych…“

Byla jsem trochu rozrušená, stejně jako před týdnem, když se na mě upřeně díval přes tátova ramena. Naklonila jsem se nad vodu, abych se podívala, kam se ta žába zašila.

„Co je to za černá vlákna?“

„Vajíčka. Žáby je sem přišly naklást.“

„To je hrůza.“

Ale on si moje slova špatně vyložil.

„Jo, je to hrůza. Nezabíjíte jen žáby, ale i všechna ta vajíčka. V každém z nich je živý tvor.“

Později jsem se natáhla, že se budu opalovat, ale byly zrovna dvě odpoledne, ta nejhorší doba, takže jsem to dlouho nevydržela. Přešla jsem dvůr a překročila balvany, které ho dělily od volné krajiny.

Našla jsem v plotě místo, kde ho kluci přelezli, pletivo bylo nahoře ohnuté a uprostřed zdeformované. Za ním byly ještě stromy, o něco vyšší než ty naše. Vypnula jsem se na špičky ve snaze zahlédnout statek, ale byl moc daleko.

Než Bern odešel, pozval mě na pohřeb žab, které vylovil mrtvé. Po všech těch hodinách na slunci se ani trochu nezpotil.

Požádala jsem Cosima, aby nafoukl kola babiččina starého bicyklu, a on mi ho nachystal na dvoře, promazaný a nablýskaný.

„Kam jedeš?“

„Trochu se projedu po okolí, tady, alejí.“

Počkala jsem, až táta odejde na sraz s kamarády, a pak jsem vyrazila.

Vchod do statku se nacházel na opačné straně než ten náš, aby se tam člověk dostal, musel ho celý objet, pokud se nerozhodl přelézt plot a zkrátit si to přes pozemek, jako to udělali kluci. Na asfaltce kolem mě svištěly kamiony. Položila jsem si walkmana do košíku a musela jsem jet v předklonu, protože šňůra od sluchátek byla moc krátká.

Statek neměl opravdovou bránu, jen železnou závoru, kterou jsem našla otevřenou. Uprostřed příjezdové cesty rostl plevel a okraje nebyly jasně definované, jako kdyby o její podobě rozhodoval opakovaný průjezd aut. Sesedla jsem z kola a dál pokračovala pěšky. Trvalo mi to ještě pět minut, než jsem dorazila k domu.

Už jsem předtím nějaké statky navštívila, ale tenhle byl jiný. Z kamene měl jen prostřední část, zbytek k ní byl přilepený jako nějaká krusta. Dvůr, který měl u nás podobu hladké dlažby, byl zalitý rozpraskaným betonem.

Položila jsem kolo na zem a odkašlala jsem si, abych na sebe upoutala pozornost. Nikdo se neobjevil. Tak jsem udělala pár kroků, abych se schovala před sluncem pod pergolou. Dveře do domu byly za sítí proti komárům dokořán, ale neměla jsem odvahu vstoupit. Místo toho jsem se opřela o stůl, zaujatá igelitovým ubrusem s vyobrazením mapy světa. Hledala jsem Turín, ale nebyl tam.

Nasadila jsem si sluchátka a obcházela jsem dům, nakukovala do oken, ale kontrast mezi tmou uvnitř a světlem venku byl příliš silný. Pak jsem za domem objevila Berna.

Seděl na stoličce ve stinném koutě, sehnutý k zemi. V téhle poloze mu obratle uprostřed zad vytvářely pás hrbolků. Berna obklopovaly hromady mandlí, nespočet mandlí, bylo jich tolik, že bych se na ně mohla položit s rozpaženýma rukama a ponořit se do nich.

Všiml si mě, až když jsem byla těsně před ním, ale ani tehdy neprojevil žádné známky překvapení.

„A hele, dcera vrhače kamenů,“ zamumlal.

Ze žaludku mi vystříkl pramínek studu. „Vlastně se jmenuju Teresa.“

Za celou dobu, co jsme dopoledne strávili spolu, se mě na to nezeptal. Přikývl, ale jako kdyby ho to upřesnění vůbec nezajímalo.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se.

„Není to snad vidět?“

Bral mandle po čtyřech či pěti do hrsti, zbavoval je zelené slupky a pak je házel na vedlejší hromadu.

„To máš v úmyslu je vyloupat všechny?“

„Jasně.“

„To je šílenství, budou jich tisíce.“

„Mohla bys mi pomoct, místo abys tam stála se založenýma rukama.“

„A kam si mám sednout?“

Bern pokrčil rameny. Uvelebila jsem se na zemi v tureckém sedu.

Chvíli jsme loupali mandle. Všimla jsem si, kolik jich už vyloupal, musel tam sedět celé hodiny.

„Jsi děsně pomalá,“ řekl mi zničehonic.

„Ale vždyť to dělám prvně!“

„To je jedno, jsi pomalá a hotovo.“

„Řekl jsi, že budeme pohřbívat žáby.“

„Řekl jsem v šest.“

„Myslela jsem, že už je šest,“ zalhala jsem.

Bern se podíval na slunce, protáhl si krk. Neochotně jsem se natáhla pro další hrst mandlí. Trik na rychlejší odstranění slupky spočíval v tom, že člověku nevadilo, když mu dužina zalezla pod nehty.

„Tos je všechny nasbíral sám?“

„Jo, úplně všechny.“

„A co s nima chceš dělat?“

Bern si vzdychl. „V neděli přijede máma, má mandle hrozně ráda, jenže potřebujou aspoň dva dny schnout na slunci. A pak se musej roztlouct skořápky, což zabere nejvíc času. Takže mám zpoždění. Musím je vyloupat do zítřka.“

Udělala jsem si pauzu, byla jsem už unavená a hromada se vůbec nezmenšila. Trochu jsem se pohnula, abych upoutala Bernovu pozornost, ale ten nespouštěl oči ze země.

„Líbí se ti ta nová písnička od Roxette?“ zeptala jsem se ho.

„Jasně že se mi líbí.“

Jenže já měla dojem, že to není pravda, že tu písničku vůbec nezná a že nezná ani Roxette.

Po chvíli se zeptal: „To je ta, cos poslouchala?“

„Chceš si ji poslechnout?“

Bern zaváhal, než odhodil mandle. Podala jsem mu walkmana. Nasadil si sluchátka a začal přehrávač obracet v rukou.

„Musíš zmáčknout play.“

Znova si ho prohlížel, z jedné i z druhé strany, pak mi ho nervózním pohybem vrátil.

„To je fuk.“

„Proč? Já ti řeknu, jak…“

„To je fuk.“

Dál jsme pracovali, nedívali jsme se na sebe a už jsme nic neříkali, bylo slyšet jen mlaskání obnažených mandlí, mlask, mlask, mlask, dokud za námi nepřišli druzí dva kluci.

„Co ta tady dělá?“ zeptal se Tommaso a díval se přitom na mě svrchu.

Bern vstal, aby se mu postavil. „Řekl jsem jí to já.“

Nicola byl zdvořilejší, podal mi ruku a představil se, byl si jistý, že jsem si nezapamatovala jeho jméno. Říkala jsem si, který z nich asi dělal v bazénu toho utopence. Jako kdybych díky tomu šmírování měla nad všemi třemi jakousi neférovou výhodu.

Tommaso pak řekl: „Vedle už je všechno nachystaný, pohněte kostrou.“ A odkráčel bez nás.

Na mýtině mezi olivovníky na nás čekal nějaký pán. „Pojď ke mně, drahoušku,“ řekl mi a rozpřáhl paže.

Z ramen mu splývala štóla se dvěma zlatem vyšívanými kříži a v jedné ruce držel knížečku vázanou v kůži. Vousy měl černé, ale oči zářily blankytnou modří, byly skoro průsvitné. „Já jsem Cesare.“

U nohou měl vyhloubených pět jamek, žáby už v nich byly uloženy. Cesare mi začal trpělivě vysvětlovat, o co jde: „Člověk pohřbívá své mrtvé, Tereso, vždycky to tak dělal. Takhle začala naše civilizace a takhle je duším zajišťován přechod k novému sídlu. Nebo k Ježíši, pokud se jejich cyklus už završil.“

Když pronesl slovo „Ježíš“, všichni se dvakrát po sobě pokřižovali a nakonec si políbili nehet na palci.

Mezitím se k nám přiblížila nějaká žena, v ruce nesla kytaru a pohladila mě po tváři, jako by mě znala odjakživa.

„Víš, co je to duše?“ zeptal se Cesare.

„Nejsem si tím jistá.“

„Vidělas někdy, jak uhyne rostlina? Například žízní?“

Rajská palma našich sousedů v Turíně uschla na balkoně, její majitelé odjeli na prázdniny a vykašlali se na ni. Přikývla jsem.

„V jisté chvíli se jí zkrabatí listy,“ pokračoval, „větve uvadnou a z rostliny se stane cosi ubohého. Život z ní už vyprchal. Totéž se stane s našimi těly, když je opustí duše.“ Trochu ke mně naklonil hlavu. „Ale jednu věc tě na katechismu nenaučili. My neumíráme, Tereso, protože duše se stěhují. Každá má za sebou i před sebou spoustu životů, jako muž, žena nebo zvíře. I tyhle nebohé žáby. To proto je chceme pohřbít. Moc nás to nestojí, je to tak?“

S uspokojením na mě upíral zrak, pak, aniž pohled odtrhl, řekl: „Floriano, tak až budeš chtít, začneme.“

Žena vzala do rukou kytaru. Jelikož neměla popruh, musela pokrčit nohu, aby ji o ni opřela. V té nejisté rovnováze začala přejíždět po strunách. Nasadila něžnou píseň, ve které se zpívalo o listech a o milosti, o slunci a o milosti, a pak ještě o smrti a o milosti.

Po nějaké chvíli se k ní dokonale synchronizovaní připojili muži. Cesarův hlas, hluboký a chraplavý, jako kdyby vedl ty ostatní. Bern měl jako jediný zavřené oči a mírně zvednutou bradu. Byla bych ho aspoň na okamžik chtěla slyšet samotného.

Pak se najednou vzali za ruce. Cesare, který stál po mé levici, mi podal tu svou. Nevěděla jsem, jak to udělat s Florianou, která se věnovala hře na kytaru. Uviděla jsem, že Tommaso ji drží prsty za rameno, a abych nepřerušila náš kruh, udělala jsem totéž; usmála se na mě.

Při třetím refrénu už jsem byla schopná zazpívat sem tam nějaké slovo. Možná ho několikrát zopakovali právě kvůli tomu. Bern plakal? Nebo mě zmátl stín vlasů na jeho tváři?

Žáby byly tuhé, strnulé, v tom jejich rosolovitém břichu už opravdu nemohla být žádná duše. Říkala jsem si, jestli je podle Cesara ještě tam, nebo už odletěla jinam. V každém případě žáby dostaly požehnání a kluci poklekli, aby zasypali díry. „Patří k jistému druhu kacířů,“ řekla babička.

Než Cesare odešel, pozval mě, ať přijdu znovu: „Máme toho tolik, o čem si povídat, Tereso.“

Po příjezdové cestě vedl Bern kolo za řídítka místo mě. „Tak se ti to líbilo?“ zeptal se mě.

Odpověděla jsem mu, že ano, hlavně ze zdvořilosti. Teprve později jsem si uvědomila, že je to pravda.

„Má žaloba se netýká tvých obětí,“ řekl, „tvé zápaly mám před sebou stále.“

„Cože?“

„Nevezmu si býčka z tvého domu, kozly ze tvých ohrad,“ opakoval jednu z modliteb, které Cesare před chvíli četl. „V horách vím o každém ptáku, polní havěť též mám kolem sebe.“ To je můj oblíbený verš, jak říká: ‚polní havěť též mám kolem sebe.‘“

„Ty to umíš zpaměti?“

„Některé žalmy jsem se naučil nazpaměť, ale ještě je neumím všechny,“ upřesnil, jako kdyby se chtěl omluvit.

„A proč?“

„Protože jsem neměl dost času!“

„Ne, myslela jsem, proč se je učíš nazpaměť? K čemu to je?“

„Žalmy jsou jediný způsob, jak se modlit, ten jediný, který se líbí Bohu.“

„To Cesare tě učí tyhle věci?“

„On nás učí všemu.“

„Vy tři nechodíte do normální školy, že ne?“

Přejel kolem bicyklu přes kámen, řetěz se zaviklal.

„Bacha!“ řekla jsem mu. „Cosimo ho před chvílí seřídil.“

„Cesare zná mnohem víc věcí, než se učí v těch normálních školách, jak jim říkáš. Zamlada byl průzkumník, žil v Tibetu, sám v jeskyni ve výšce pět tisíc metrů nad mořem.“

„Proč žil v jeskyni?“

„Představ si, že od jisté chvíle už ani necítil zimu, vydržel klidně ve dvaceti stupních pod nulou bez šatů. A skoro nic nejedl.“

„To je divný,“ řekla jsem skepticky.

Bern pokrčil rameny. „Právě tam objevil metempsychózu.“

„Co?“

„Stěhování duší. Mluví se o něm na mnoha místech v Evangeliích, například v Matoušovi. Ale hlavně v Janovi.“

„A ty tomu fakt věříš?“

Přísně se na mě podíval. „Vsadím se, že z Bible jsi nepřečetla ani stránku.“

Dorazili jsme k závoře, on se rázem zastavil. Když mi předával kolo, řekl: „Můžeš zase přijít, jestli chceš. Ostatní po obědě spí, jsem tu jen já.“

Občas se sama sebe ptám, proč jsem se na statek vrátila, jestli za tou zvědavostí, která ještě neměla jméno, byla chuť uvidět zas Berna, nebo jen nuda ve Speziale. Ale šla jsem tam hned další den odpoledne, pomohla jsem mu s mandlemi a společnými silami se nám podařilo je všechny vyloupat.

Poslední den v Apulii jsem strávila celé dopoledne jen sbíráním svých věcí a jejich balením do kufru. Obvykle jsem při pomyšlení na odjezd cítila vzrušení, ale toho roku ne. Po obědě jsem si vzala kolo a šlapala jsem až ke statku.

Jenže Bern tam nebyl. Dvakrát jsem obešla dům a šeptala jsem jeho jméno. Mandle byly pořád na svém místě, bez slupek a bez skořápek se smrskly na zanedbatelné množství.

Vrátila jsem se pod pergolu, sedla jsem si na houpačku a zlehka jsem se odrazila. Na boku tam spaly dvě kočky, zmožené vedrem. Pak jsem uslyšela volat svoje jméno.

„Kde jsi?“ zeptala jsem se.

Bern navigoval můj pohled k jednomu z oken v prvním patře, i on šeptal: „Pojď blíž.“

„Proč nesejdeš dolů?“

„Nemůžu vstát z postele. Mám zablokovaný záda.“

Pomyslela jsem na všechny ty hodiny, které strávil sehnutý nad mandlemi. „Můžu jít já nahoru?“

„Radši ne. Vzbudila bys Cesara.“

Připadala jsem si jako blázen, který si povídá s oknem.

„Chtěla jsem ti něco nechat. Dneska večer odjíždím.“

„A kam jedeš?“

„Vracím se domů. Do Turína.“

Bern několik okamžiků mlčel. Pak řekl: „Tak šťastnou cestu.“

Možná si pro něj v zimě někdo přijede, třeba jeho máma, a já už ho neuvidím. „Přicházejí a odcházejí,“ řekla babička. K mé noze se přiblížil nějaký brouk, zašlápla jsem ho podrážkou svého sandálu. Pohřbí i jeho?

Zvedla jsem kolo ze země. Už jsem nasedla, když vtom na mě Bern znovu zavolal.

„Co ještě chceš?“

„Můžeš si vzít nějaké mandle. Odvézt si je do Turína.“

„Proč, tvoje máma je nechtěla?“

Chtěla jsem ho ranit a pravděpodobně se mi to povedlo. Chvíli se zdálo, že o něčem přemýšlí.

„Vezmi si je,“ řekl nakonec, „kolik budeš chtít. Dej si je do košíku kola.“

Párkrát jsem stiskla a povolila brzdu, byla jsem na vážkách. Pak jsem sesedla z kola a vydala se k mandlím. Netušila jsem, co s nimi budu dělat, rozhodně jsem neměla v úmyslu je jíst. Ale popadla jsem je, po hrstech, a naplnila jsem košík až po okraj. Než jsem utekla, schovala jsem walkmana mezi skořápky, s tlačítkem play přelepeným kusem barevné lepenky.

Když máma krabici s mandlemi našla, byl už únor, možná březen. Využila doby vyučování, aby mi uklidila pokoj. Pořád chtěla něco přesouvat, vyhazovat, dělat víc místa. Nechala krabici ležet na posteli, a když jsem se vrátila, zapůsobilo to na mě divným dojmem, když jsem ji tam tak uviděla, dojmem něčeho důležitého, co jsem zanedbala. Otevřela jsem ji, byla prázdná. Přejela jsem ukazováčkem po dně, kde se usadil jemný prach, a trochu jsem ho spolkla spolu se slinou. Nebyl sladký, neměl žádnou chuť, a přece jsem díky němu znovu uviděla Berna lopotícího se nad skořápkami a po zbytek dne jsem se nedokázala soustředit na nic jiného.

Ale ono odpoledne byla výjimka. V těch prvních letech se začátkem jara stávalo, že Speziale a statek přestaly být skutečné. Zapomínala jsem na ně až do chvíle, kdy byl čas se tam vrátit, v srpnu. Nevěděla jsem, jestli pro Berna a pro ostatní je to stejné. Pokud jsem jim chyběla, rozhodně to nedávali najevo. Když jsme se zase setkali, nedotýkali jsme se tvářemi ani dlaněmi, nevyptávali jsme se, jaké byly uplynulé měsíce. Pro ně jsem byla jen přírodní živel, úkaz, který se zjevoval a zase mizel v závislosti na ročním období a s nímž bylo nadbytečné si příliš lámat hlavu.

Když jsem je líp poznala, zjistila jsem, že jejich čas plyne jinak než ten můj nebo spíš že neplyne vůbec. Rytmus každého dne udávaly tři hodiny teoretického studia dopoledne a tři hodiny manuální práce odpoledne a jedinou výjimku představovala neděle. Tenhle rytmus se neměnil ani v létě. Z toho důvodu jsem se statku před obědem vyhýbala, do Cesarových přednášek, které měly ten účinek, že jsem si při nich připadala hloupá, jsem se raději nezapojovala. Mluvil o mýtech stvoření, o štěpování nebo roubování ovocných stromů, o Mahábháratě, jen o věcech, o kterých já nevěděla nic.

Kluci se s ním občas separovali, každý zvlášť. Sedali si do stínu velkého dubu cesmínovitého a tam si povídali. Popravdě řečeno mluvil pořád jen Cesare, zatímco Bern nebo Tommaso nebo Nicola pokyvovali hlavou. Jednoho dne mi Cesare řekl, že jestli mám chuť si trochu popovídat, jsem vítaná. Poděkovala jsem mu, ale nikdy jsem neměla odvahu ho následovat pod strom.

A přece jsem rok po roce byla adoptována i já. V létě po prváku na střední, v létě po druháku. Táta z toho nebyl nadšený, ale nic neříkal, protože bylo lepší vědět, že jsem u sousedů, než mě vídat, jak celý den otráveně bloumám po domě. A mám ten dojem, že pro babičku platilo totéž.

Za pohostinství na statku jsem pomáhala s pracemi, jak to jen šlo. Trhala jsem fazolky a rajčata, vyplela jsem prasetník z příjezdové cesty a naučila jsem se plést věnce ze suchého proutí. Byla jsem nešikovná, ale nikdo mi to nevyčítal. Když byl můj věnec tak zašmodrchaný, že jsem nemohla plést dál, Bern a Nicola mi přispěchali na pomoc. Rozpletli ho až k místu, kde jsem udělala chybu, a pak mi poiksté vysvětlovali, jak postupovat, vezmi tenhle konec, protáhni ho tady pod tím, a teď doprostřed a utáhnout, bezva, můžeš zas pokračovat. Oni by byli mohli splétat proutí i se zavřenýma očima, mohli by vytvářet věnce dlouhé kilometry, i když to k ničemu nebylo: jakmile byly hotové, spálily se. Když jsem se Berna zeptala, proč tedy maří tolik času jejich výrobou, odpověděl mi: „To z pokory. Je to jen cvičení.“

Pamatuju se, jak jsme jednoho večera byli všichni pod pergolou, nad hlavami nám visely hrozny černého vína. Nicola zrovna rozdělával oheň v kovovém ohništi a druzí dva kluci odnášeli špinavé nádobí do kuchyně. Jídla jsem se sotva dotkla. Na statku byli všichni vegetariáni a já jsem tehdy skoro nejedla zeleninu. Ale statečně jsem snášela hlad, jen abych tam mohla být, uvnitř toho míru vzdáleného ode všeho, blízko Berna a ohně.

Cesare nás bavil vyprávěním, jak ve dvaceti uviděl svůj předchozí život.

„Byl jsem racek,“ řekl, „anebo albatros, každopádně nějaké zvíře ve vzduchu.“

Měla jsem dojem, že ten příběh už všichni znají, a přesto pozorně poslouchali. Cesare vyprávěl, že se v tom bdělém snu vydal v letu až na břeh Bajkalského jezera. Vyzval nás, abychom jezero našli na mapě na ubruse. Kluci zběsile odstrkali všechno, co na stole ještě překáželo, a začali prohledávat světadíly.

Nicola vykřikl jako první: „Mám ho! Tady je!“

Cesare mu dal za odměnu ochutnat likér. Nicola ho vítězoslavně usrkával, zatímco Bern s Tommasem byli čím dál zachmuřenější. Bern především. Upřeně se díval na ubrus, na blankytnou skvrnu Bajkalského jezera, jako kdyby se chtěl jednou provždy naučit nazpaměť každičké jméno.

Pak Floriana přinesla zmrzlinu a vrátil se klid. Cesare dál mluvil o předešlých životech, tentokrát o životech kluků. Co řekl o Nicolovi, jsem zapomněla; o Tommasovi řekl, že byl kočkovitá šelma, a o Bernovi, že si v krvi uchovává cosi podzemního. Přišla řada i na mě.

„A co ty, milá Tereso?“

„Já?“

„Které zvíře jsi pocitově byla?“

„Nevím.“

„Zkus si to představit, jen do toho.“

Všichni se na mě dívali.

„Nic mě nenapadá.“

„Tak zavři oči. A řekni mi první věc, kterou uvidíš.“

„Ale já nic nevidím.“

Byli zklamaní. „Mrzí mě to,“ zašeptala jsem.

Cesare si mě upřeně prohlížel z protější strany stolu. „Já myslím, že to vím,“ řekl. „Teresa zůstala dlouho pod vodou. Naučila se dýchat bez vzduchu. Není tomu tak?“

„Ryba!“ vykřikl Nicola.

Cesare se na mě díval, jako kdyby viděl skrz mé tělo a skrz můj čas.

„Ne, ryba ne. Když už, tak obojživelník. Uvidíme, jestli mám pravdu.“

Kluci pochopili, že přijde na řadu další závod, a vmžiku obživli.

„Až řeknu tři, musíte zadržet dech. Vyhrává ten, kdo to vydrží nejdéle.“

Počítal pomalu, na „dvě“ jsem si naplnila tváře vzduchem a znehybněla jsem. Zkoumali jsme pohledem jeden druhého, aniž by někdo z nás vyprskl smíchy, zatímco Cesare se procházel za židlemi a přejížděl nám ukazovákem pod nosem, aby se ujistil, že nepodvádíme.

Jako první to vzdal Nicola, vztekle vstal a zmizel v domě. Pak Bern. Tak se Cesare postavil mezi mě a Tommasa a střídavě nás kontroloval. Začalo mi škubat v krku, ale Tommaso, který měl krk zbarvený do znepokojivé fialové, zalapal po dechu o okamžik dřív.

Cesare mi nabídl skleničku likéru, kterou jsem vyhrála. Vypila jsem ji moc rychle a teplo alkoholu se mi rozlilo po žaludku. Všechno bylo tak vážné, tak slavnostní, zatímco se na mě ostatní dívali, jak piju; jako kdybych byla tím gestem konečně korunována na čestného člena rodiny: na první sestru na statku. Nepřiznala jsem, že jsem celé dny trénovala zadržování dechu v bazénu, byla to jedna z mých osamělých her. Bylo mnohem úchvatnější věřit na minulý život, kdy jsem se podobala žábám, které předminulé léto vyklíčily na polích. Mohla jsem si vybrat, čemu věřit, tak je to. Než jsem se tam dostala, nevěděla jsem to.

A přece jsem si už tenkrát měla všimnout mírné nespokojenosti, která všechno infikovala, Berna obzvlášť. Měla jsem vytušit, jak moc se trápí tím, co nikdy nedělal, neviděl, nevyzkoušel; rozpoznat závist, kterou asi cítil k mému životu, jenž se odehrával jinde a ve kterém bylo Speziale jen závorka.

Toho roku mi chtěl půjčit jednu knihu. Řekl, že ho velice zasáhla, zdálo se mu, že vypráví o něm. Zatímco jsem ten svazek obracela v rukou, cítila jsem, že se na mě dívá jinak, jako by měl před sebou neotesaný kámen a kladl si otázku, jestli má vážně cenu ho opracovat, jestli tu proměnu vydrží, nebo se ukáže, že je příliš křehký.

Doma jsem položila výtisk Barona na stromě na noční stolek. Všimla si ho babička. „Zadali ti na prázdniny četbu Calvina?“

„Ne.“

„Tak sis ho vybrala sama?“

„Prakticky jo.“

„Bude ti to připadat těžké.“

V následujících hodinách jsem knihu nosila všude s sebou, na dvůr, k bazénu, ale z nějakého důvodu jsem ji ani jednou neotevřela. Večer v posteli jsem to zkoušela, ale vždycky jsem se okamžitě přestala soustředit.

Pár dní po zapůjčení se mě Bern zeptal, jestli se mi kniha líbila.

„Ještě jsem ji nedočetla,“ řekla jsem.

„Ale dočetla jsi už k Honzovi z vřesu? To je moje nejmilejší část.“

„Mám ten dojem, že ne. Snad už tam brzy budu.“

Kráčeli jsme zrovna po příjezdové cestě. Večer byl vlahý, zdálky k nám doléhala nějaká hudba ve stylu disko.

„A k houpačce?“

„Myslím, že ne.“

„Tak to jsi nepřečetla vůbec nic!“ zavrčel. „Hned mi ji vrať!“

Třásl se. Prosila jsem ho, aby mi knihu ještě pár dní nechal, ale trval na tom, ať pro ni dojdu. Potom odešel bez rozloučení a knihu tiskl k sobě.

Zatímco mizel ve tmě, pocítila jsem bolestivé bodnutí. Ke konci pobytu se mi to stávalo často. Moje myšlenky se začaly opakovat: to je naposledy, co si bereš plavky, to je naposledy, co vidíš kočku plížit se k bazénu, to je naposledy, cos nechala statek za zády, to je naposledy, co se díváš na něj.

Naposledy, co se díváš na něj.

Je možné, že toho večera se ke smutku přimíchal nějaký jiný cit, jakási intenzivní náklonnost. A zpětně viděno, právě v tom byla potíž: pokud šlo o Berna, neměla jsem se nikdy naučit držet ty city od sebe oddělené.

A další léto. Bylo mi sedmnáct, Bern oslavil v březnu osmnáctiny. V místě, kde z podzemního pramene vyvěrala na povrch voda a tekla chvíli v potůčku, než ji zase spolkla půda, vyrostlo rákosí. Ze statku se tam dalo dostat pěšky, šlo se asi deset minut mezi olivovníky. Bern mě tam zavedl v těch nejteplejších hodinách dne, zatímco ostatní spali; byla to naše tajná doba už od začátku.

Natáhli jsme se na zem a já jsem zavřela oči. Barva, kterou jsem měla vytištěnou na víčkách, se najednou změnila, pomyslela jsem si, že za to může nějaký mrak, ale když jsem je otevřela, uviděla jsem Bernovu tvář strašně blízko té mé. Měl trochu ztěžklý dech a vážně si mě prohlížel. Skoro neznatelně jsem přikývla na souhlas a on sklonil hlavu, aby mě políbil.

Toho dne jsem mu dovolila, aby mi prsty hladil tvář a bok, zatímco jsme se líbali, nic víc. Ale ve Speziale jsme byli pořád tak polonazí a rákosí bylo od všeho tak daleko. Vraceli jsme se tam každé odpoledne, troufali jsme si pokaždé o trochu víc.

Půda u potůčku byla poddajná, cítila jsem, jak se mi lepí na záda, na vlasy, na chodidla, a zdálo se mi, že i Bernovo tělo na tom mém je z hlíny. Jednou rukou jsem se pevně držela kostí na jeho zádech a druhou jsem se bořila do země, mezi kameny a červy. Čas od času jsem se podívala vzhůru: stonky rákosí se zdály vysokánské.

Toho srpna Bern prozkoumal každý záhyb mého těla, nejdřív prsty, potom jazykem. Občas jsem byla tak zmatená, tak vyčerpaná vzrušením, že jsem už ani nevěděla, kde je jeho hlava, jeho pusa, jeho ruce. Sevřela jsem jeho horkou erekci a nejdřív jsem mu musela pomoct ji strčit mezi své nohy, protože vypadal jako ochromený strachem. Nikdy předtím jsem s žádným klukem nebyla a on si během jediného léta vzal všechno, co bylo k mání.

Potom mi pokaždé sušil pot rukama. Foukal mi na čelo, aby mě ochladil, a v jeho dechu jsem cítila smísené pachy nás obou. Naslinil si prst a stíral z kůže skvrny od hlíny, vybíral z vlasů listy, jeden po druhém. Vždycky se nám pak chtělo čurat, močili jsme vedle sebe, já na bobku a on vkleče. Dívala jsem se, jak si čůrky moči razí cestu hlínou, a přála jsem si, aby se spojily, občas se to stávalo. Pak jsme se vraceli na statek, nedrželi jsme se za ruce, nepovídali jsme si.

Zpočátku jsem se bála, že to všechno vyklopí Cesarovi při těch jejich hovorech ve stínu dubu, ale zdálo se, že v průběhu roku se mezi nimi něco pokazilo. Za celé léto jsem nebyla svědkem žádné modlitby, s výjimkou těch stručných před jídlem. Žádné zpívání, žádné přednášky. Bern s Tommasem měli od září začít chodit do jedné školy v Brindisi, aby se připravili na maturitu, jako to Nicola udělal rok předtím.

Tehdy jsme už trávili spoustu času mimo statek. Čekali jsme, až vedro trochu pomine, s ohledem na Tommasovu pleť, a pak jsme nasedli do Florianiny fordky. V Costa Merlata byla úzká zátoka, lehali jsme si na betonový plac, který sloužil jako pláž, neměli jsme ani ručník. V závislosti na větru byla voda průzračná, nebo bahnitá, ale ponejvíc bylo moře ploché, v hloubkách sytě modré a blíž u břehu zelené. Nicola a Bern skákali z nejvyššího místa na útesu. Já s Tommasem jsme dole přidělovali body. Neuměli jsme si spolu povídat. Paty a kotníky mi okusovaly takové mrňavé rybičky žijící na mořském dně, vrtěla jsem nohama, abych je odehnala, ale vždycky byly vmžiku zase zpátky.

Bern a Nicola k nám pak doplavali. Bern mě potají přidržoval jednou rukou, prsty odhrnoval okraj plavek a přitom dál mluvil s ostatními.

Večer jsme jezdili do Scala. Sdružení mladých lidí tam obsadilo skalnatý pás mezi makchií a mořem, poblíž opuštěné strážní věže. Bylo tam pár lavic a stolů kolem karavanu natřeného narůžovo, z reprobeden vycházela tlumená skřípavá hudba a při tanci bylo lepší nechat si sandály kvůli ostrým zkamenělinám vtisknutým do skály. Bern s ostatními tam znali každého, neustále se s někým zdravili. Já skoro pokaždé někde stranou usrkávala pivo, sama nebo ve společnosti nějakého cizince se zdrchaným výrazem.

Jednou v noci mě šokovalo, když jsem uviděla Berna a Tommasa, jak se cpou houskou s koninou. Byla jsem si jistá, že jíst koňské maso je pro Cesara velice vážný přestupek. Nicola lhostejně uždiboval svoje hranolky, jako by byl na takové chování už zvyklý, ale když si Bern utřel hřbetem ruky kečup ze rtů a řekl mu, jednoho dne sežeru i jednu z těch pěkných slípek tvýho otce, vyskočil a postavil se výhrůžně před něj. Bern s Tommasem si z něj dělali legraci a mávali rukama ohnutýma v lokti, jako by předváděli kuřátko.

Kolem půlnoci jsme se vraceli k autu po pěšině mezi myrtovými keři, každý se držel za ramena toho, kdo šel před ním.

Když jsme dorazili k vile, kluci vystoupili a doprovodili mě až ke vchodu. V tu hodinu vypadal bazén lákavě, vtipkovali jsme, že do něj skočíme oblečení a že můj táta po nás pak bude házet kameny, ale nikdy jsme to neudělali. Oknem svého pokoje jsem slyšela startovat motor fordky. Vlasy slepené solí, prsty smrděly od cigaret, hlava otupělá po pivu, a nikdy jsem nebyla šťastnější.

Pak už nám rákosí nestačilo. Představa postele se pro Berna stala posedlostí. Když jsem se ho ptala, v čem je takový rozdíl, odpovídal mi neurčitě: „Dá se vyzkoušet mnohem víc věcí.“

Jenže jsme nevěděli, jak to zařídit. Cesare byl pořád na statku a ve vile zas byli nepřetržitě na stráži Cosimo a Rosa. Znovu jsme zvažovali všechny možnosti.

Mezitím už bylo po svatém Vavřinci a horko se změnilo, léto trochu polevovalo. Všechno kolem nás naléhavě popohánělo.

„Kde?“

„U tebe.“

„Přistihnou tě. Nicola pořád říká, že má lehčí spánek než ostatní.“

„To není pravda, nejlehčí spánek mám já. A každopádně Nicola není žádný problém.“

„A co když nás uslyší můj táta?“

Bern otočil hlavu. Oči měl hrozně blízko mých, bylo to skoro nesnesitelné.

„Já rámus nedělám,“ řekl. „To ty se musíš ovládat.“

Ale uběhlo dalších pár dní, než jsme náš plán uskutečnili, dní, kdy jsme nechodili do rákosí, protože Bern se příliš soustředil na detaily. Mrzelo mě to, ale neřekla jsem mu to. Byla to jen další z věcí, které jsem mu to léto nedokázala přiznat, jako například skutečnost, že jsem se do něj zamilovala. Ze všech sil jsem se snažila zahnat podezření, že dobytí postele se pro něj stalo důležitějším, než že v ní bude se mnou, ačkoli mě ta pochybnost mučila každé odpoledne víc a víc, pokaždé když mě vzal za ruku a místo za oleandry zahnul na příjezdovou cestu.

Ze skrytého místa jsme pozorovali babiččin dům. „Můžu se opřít nohou o támhleten výčnělek a pak se vyšplhat po okapu,“ říkal Bern. „Zkusila jsi, jestli je dost pevný? Odtamtud bych se měl dostat k parapetu, ale budeš mi muset pomoct. Vykoukni, až uslyšíš tenhle zvuk,“ vcucnul spodní ret a zahvízdal jako nějaký pták.

Ve stanovený večer jsme do Scala nejeli. Bern řekl klukům, že se mu nechce, ostatně jsme tam zatím trávili každý večer, to si neumíme vymyslet nic jiného?

„Co třeba?“ zeptal se Nicola trochu naštvaně.

„Třeba koupit pití a vzít si ho na náměstí.“

Bern vždycky prosadil svou, takže jsme jeli do Ostuni. Po celém náměstí Sant’Oronzo pobíhaly děti, my jsme si sedli doprostřed pod světcovu sochu. Do oslav svátku svatého patrona chybělo ještě deset dní, ale světelná výzdoba už byla nachystaná a Bern nás přiměl si představit, jak by bylo krásné mít ji na statku.

Koupili jsme si velkou láhev piva, protože to bylo výhodnější, ale především proto, že nás bavilo si ji předávat z ruky do ruky a při pití si vyměňovat sliny.

„Táta se mě ptal, jestli jsou s náma ještě další holky,“ řekla jsem.

„A co ty na to?“ zeptal se Tommaso.

„Řekla jsem mu: no jasně.“

Zády jsem se opírala o Nicolova kolena, nohy jsem měla natažené přes Tommasovy a Bern si položil hlavu na moje rameno. Cítila jsem na sobě kluky víc než kdy jindy, líbilo se mi to. A pak tam bylo naše tajemství, to, co budeme v noci dělat.

Když jsme před jednou sešli dolů na parkoviště, v historickém centru probíhala invaze aut. Ta vytvářela nepřetržitý řetěz světel, který se táhl bílým městem. U fordky stál hlouček mladých kluků, láhve si postavili na střechu. Nicola jim řekl, ať je koukají sundat, možná trochu nevrle, ale ne zas tolik, aby to ospravedlňovalo tón, s nímž ho jeden z nich požádal, aby mu to „laskavě“ zopakoval.

Bern mi zastoupil cestu. Viděla jsem, jak Nicola bere láhve a přenáší je jednu po druhé na auto těch kluků. Ti sborově zahučeli, aby se vysmáli jeho neohroženosti. Bern zůstával nehybný, pravačku měl pořád ochranitelsky nataženou, aby mi zabránil se přiblížit.

Pak jeden z kluků, v červených surfařských plavkách a čisťounkých nikeách, nabídl Nicolovi pivo.

„Klídek, šéfe,“ řekl mu. „Dej si loka.“

Nicola zavrtěl hlavou, ale ten druhý dál naléhal: „Na usmířenou.“

Nicola si usrknul a pivo mu vrátil. Otevřel dvířka fordky. Tím by to bylo skončilo, on by zařadil zpátečku a my bychom byli nasedli a zařadili bychom se do štrúdlu aut směřujících ke Speziale, kdyby jiný z kluků neukázal na Tommasa se slovy: „To ho umyli savem?“

Nicola mu vmžiku ubalil facku, nataženou dlaní. Poprvé jsem viděla někoho napadnout podobným způsobem. Sevřela jsem Bernovi paži, ten se nepohnul ani o krok, jako kdyby to celé předvídal už od chvíle, kdy jsme tam přišli.

Mezi kluky na okamžik zavládla panika. Spočítala jsem je, bylo jich pět, pravděpodobně byli mladší než my a určitě nebyli tak silní jako Nicola. I oni museli zaregistrovat naši přesilu, protože žduchnutí, které následovalo, bylo chabé, skoro z povinnosti, s Nicolou to ani nehnulo. Se stejnou rychlostí jako prve popadnul kluka za ramena a praštil s ním o auto. Sehnul se k němu a pošeptal mu něco, co nikdo z nás neslyšel.

Auta jezdila po parkovišti krokem, každé nás ozářilo světly, ale žádné nezastavilo. Nasedli jsme do fordky, já s Tommasem dozadu, Bern a Nicola dopředu.

Když jsme se ocitli na silnici a uvízli jsme v zácpě, všichni se začali rozčileně překřikovat. Bern napodoboval Nicolovu facku, pak mu prohmatával svaly na ramenou a na krku jako boxerovi.

Doma jsem v obýváku našla babičku. Usnula u televize. Zlehka jsem se dotkla její paže, trhla sebou.

„Kde jsi byla?“ zeptala se a třela si tváře.

„V Ostuni. Na náměstí.“

„V Ostuni je příšerný mumraj. Všichni ti uřvaní turisti. Nedáš si bylinkový čaj?“

„Ne, díky.“

„Tak ho prosím uvař pro mě, buď tak hodná.“

Když jsem jí přinesla šálek, seděla dál nehnutě, jak jsem ji tam nechala, oči upírala na obrazovku.

„Je to ten snědý?“ řekla, aniž otočila tvář.

Šálek na talířku zacinkal. „Cože?“

„No jo, je to ten snědý. I ten druhý, ten vlastní syn, je hezký. Ale ten snědý je rozhodně charizmatičtější. Jak že se jmenuje?“

„Bern.“

„Jenom Bern? Nebo Bern jako Bernardo?“

„To nevím.“

Na chvíli se odmlčela. Pak řekla: „Vzpomínala jsem, co se večer dělávalo, když jsem byla ve tvém věku. A víš, co se dělávalo? Jezdilo se na náměstí v Ostuni. Je na tebe milý?“

„Jo.“

„To je hlavní.“

„Odnesu ti čaj do pokoje,“ navrhla jsem. „Aspoň se budeš moct natáhnout.“

Následovala mě po schodech do patra. Než jsem se s ní rozloučila, dodala jsem: „Prosím tě, neříkej mu to.“

Považovala jsem její úsměv za souhlas. Na chodbě jsem se zastavila před tátovými dveřmi, slyšela jsem jeho těžký dech.

Vysprchovala jsem se, pak utekla zas nějaká doba, během níž jsem si svlékla a zase oblékla krátké pyžamové kalhoty, vyzkoušela jsem si nejmíň čtyři trička, lehla jsem si pod prostěradlo a pak jsem se přesunula na židli, protože Bernovi by se možná nelíbilo zalézt si do vyhřáté postele. Pomyšlení na to, co se v rákosí dělo přirozeně, mě teď rozrušovalo.

Ve tři jsem došla k závěru, že už nepřijde. Možná se mu nepodařilo se dostat z domu, nebo na to zapomněl. Soustředila jsem se na tu druhou možnost. Ano, kvůli té hrozící rvačce zapomněl na náš sraz.

Ale po chvíli jsem uslyšela nějaké bouchnutí. Představila jsem si jeho nohu na okapu. Přinutila jsem se zůstat na místě, dokud neuslyším hvízdnutí. Když se ozvalo, otevřela jsem okenice a pomohla jsem Bernovi vlézt dovnitř. Okamžitě mě náruživě políbil. Jeho dech byl cítit pivem, nevyčistil si zuby, nebo pak znovu pil. Rukama hledal moje ňadra, nejdřív přes tričko, pak se ho zbavil.

„Jsi v křeči,“ řekl a dál se mě dotýkal a přitom mě svlékal.

„Mám strach, že nás uslyšej.“

„Neuslyšej nás.“

Odtrhl se ode mě, aby si prohlídnul postel stojící u zdi.

„Chceš pod prostěradlem, nebo na něm?“

„Nevím.“

„Já radši na něm. A co lampička? Necháme ji rozsvícenou?“

Klekli jsme si na postel proti sobě. Taky se svlékl. Když jsem ho tak viděla, nahého hluboko v noci, s erekcí uprostřed tmavé skvrny ochlupení, úžil se mi dech.

Vrhl se na mě se stejnou vervou jako předtím, ale tentokrát jsem ho zarazila. Řekla jsem mu, že to budeme dělat jinak, že to budeme dělat pomalu. Máme postel a spoustu času. Ucouvl, vypadal zmateně. Tak jsem se já přiblížila k němu, položila jsem ho, sedla jsem si na něj a sevřela ho mezi stehny.

Začala jsem se třít dopředu a dozadu, od břicha po nohy, sem a tam, nejdřív pomalu, potom jsem zrychlovala, dokud jsem neucítila, jak v místě, jímž jsem se ho dotýkala, cosi vzniká, jakési teplo, které mi strašně rychle vystoupalo až do krku. Tohle se mi nikdy předtím nestalo.

Bern na mě užasle zíral, ruce měl položené na prostěradle, jako by se to, co jsem právě dělala, bál přerušit. Když jsem ho tak uviděla, projel mnou další žár.

První myšlenka potom byla, že jsme byli moc hluční, možná jsem křičela, nebo křičel on. Vůbec nic jsem si neuvědomovala.

„Bylo to jiný, než jsem si myslel,“ řekl. „Nenechalas mě se ani pohnout.“

„Promiň mi to.“

„Ne,“ řekl rychle. „Bylo to dobrý.“

Opírala jsem se čelem o jeho klíční kost, chtělo se mi spát, ale cítila jsem, že má svaly pořád napjaté.

„Teď už musím jít,“ řekl.

Z postele jsem se na něj dívala, jak se obléká. Nebyla jsem v rozpacích z toho, že tam pořád ležím nahá, ale z toho, že po něm dál toužím, zatímco on se už chystá vrátit na statek.

„Můžeš odejít dveřma,“ řekla jsem.

Ale on už se vyhoupl do okna, přiblížila jsem se k němu. Když se spustil o půl metru níž, podíval se naposledy vzhůru.

„Vidělas, jakej byl Nicola frajer? Bránil nás všechny.“

Zapřel se nohou mezi kameny na fasádě a skočil dolů. Když se dostal k bazénu, zamával mi na rozloučenou, pak se rozeběhl pryč.

Následující den mě táta požádal, abych s ním zajela do Fasana na návštěvu k jednomu jeho kamarádovi z dětství. Nechtělo se mi, ale pocit viny za to, co se stalo předchozí noci, mě přinutil říct ano.

Kamarád bydlel v řadovém domku se žlutou omítkou, na kraji města. Byl strašně tlustý, špatně dýchal a po celou dobu se nehnul z křesla. Byla tam s ním nějaká holka mého věku, nosila mu vodu, když měl žízeň, sbírala z podlahy polštářek, který neustále padal, a v jedné chvíli stáhla o pár centimetrů žaluzie, protože si všimla, že mu světlo vadí. Vykonávala ty úkony nezúčastněně, skoro duchem nepřítomně, pak se zas způsobně usadila a poslouchala rozhovor, nebo ho spíš neposlouchala vůbec. Přistihla jsem se, jak zírám na její opálené hubené nohy v krátkých lacláčích.

Tátův kamarád neustále chrchlal do roztřepeného kapesníku, pak si ho prohlížel, jako kdyby pátral po stopách kdovíčeho. Požádala jsem, jestli smím jít na chvíli ven na čerstvý vzduch.

Po pár minutách za mnou přišla ta holka. Kouřila jsem schovaná za zdí.

„Mám trávu, jestli chceš,“ řekla.

Z náprsní kapsy vytáhla igelitový pytlíček. Požádala mě o cigaretu a přesnými pohyby z ní vysypala tabák, který si pak nachystala v dlani. Měla barevné nehty, lak byl pár dnů starý. „Umíš vyrobit filtr?“ zeptala se. Zatímco jsem ho připravovala, promíchala trávu s tabákem, pak jemně ubalila jointa. Každá jsme si daly pár šluků.

„Je to s ním vážný?“ zeptala jsem se jí.

Holka pokrčila rameny a přitom foukala na zapálený konec, až se rudě zaleskl. „Myslím, že umře.“

Řekla jsem jí, jak se jmenuju, a trochu prkenně jsem jí podala ruku.

„Já jsem Violalibera,“ odpověděla.

„To je pěkný jméno!“

Nesměle se ušklíbla a ve tvářích se jí objevily dolíčky. „Měla jsem jiný, ale už jsem ho nechtěla.“

„A jaký?“

Pohlédla dlouze stranou, váhala. „Bylo albánský,“ odpověděla nakonec, jako kdyby to stačilo.

Nevěděla jsem, co dalšího bych řekla, bála jsem se, že jsem byla dotěrná, tak jsem se jí zeptala: „Ty vůbec nechodíš do Scala?“

„Co je to?“

„Je to takovej lokál pod širým nebem, u moře. Promítaj tam filmy. A je tam bar, ale prodávaj jen pivo a housky s koninou.“

„To je hnus.“

„Jsou trochu mastný. Ale pak si zvykneš.“

Dokouřily jsme, obě pohroužené do vlastních myšlenek. Před námi byla řada vilek, stejných jako ta tátova kamaráda, jen ještě nebyly dostavěné. Vnější schodiště končilo ve vzduchu a v oknech scházela skla. Všude kolem obvyklé hrozivé hradby z opuncií.

„Můžeš mi trochu tý trávy dát?“ zeptala jsem se. Bern a ostatní by měli radost. Často mluvili o možnosti ji koupit, ale pak na to nikdy neměli peníze. „Zaplatím ti ji.“

Violalibera vytáhla igeliťáček. „Nech si ji. Mám další.“

Strčila si do pusy bonbon a jeden mi nabídla. Pak jsme se vrátily do domu a ona všem přinesla mandlové mléko. Pánovi domu zaskočilo při záchvatu kašle. Táta šel k němu, ale nevěděl, jak mu má pomoct. Violalibera mu řekla, ať si nedělá starosti, zlehka bouchala pána do zad, dokud nepřestal kašlat, potom odnesla tác s karafou do kuchyně. Po zbytek návštěvy jsem musela mít bradu přitisknutou na prsa, abych se zničehonic nerozesmála.

Cestou zpátky byl táta smutný. Zeptal se mě, jestli nemám chuť se projít po pobřeží a dát si třeba zmrzlinu. Já spěchala zpátky na statek, do odjezdu zbývalo pár dní a já takhle marnila čas, jenže jsem znovu neměla sílu ho zklamat.

Ocitli jsme se na pláži v Santa Sabině. Písek byl kompaktní, rybářské čluny se pohupovaly blízko u břehu. Táta mě vzal pod paží.

„Giovanni a já jsme sem jako kluci chodili rybařit,“ řekl a ukázal na neurčitý bod na volném moři. „Domů jsme se vraceli s kbelíky plnými ryb. Tehdy se to ještě smělo, neexistovaly všechny ty zákazy jako dneska. Co si člověk chytil, to bylo jeho.“

Točil kornoutem v prstech a uhlazoval ho jazykem.

„Jednoho dne bych se sem rád vrátil natrvalo. Co ty na to?“

„Já na to, že máma nebude souhlasit.“

Pokrčil rameny. Na konci mola byl vypnutý kolotoč, sedačky byly svázané řetězem.

„Giovanni znal otce tvého kamaráda.“

„Cesara?“

„Ne. Otce toho druhého chlapce. Jmenuje se Bern, že jo?“

Díval se na mě z těsné blízkosti. O Bernovi mu pověděla babička? Doufala jsem, že už nic dalšího neřekne, jenže on: „Říkali mu ‚Němec‘. Nikdo neví, kam se poděl.“

„Bernův táta umřel. Sám mi to řekl.“

Mrkl na mě. „Nepůsobí na mě dojmem zrovna upřímného člověka.“

„Vrátíme se domů, tati?“

„Počkej chvíli. Nechceš vědět, proč zrovna ‚Němec‘? Je to zvláštní příběh. Slyšela jsi někdy o vykradačích hrobů?“

Před očima jsem uviděla sloupek na stránce učebnice dějepisu. Mlčela jsem.

„Půda tady kolem je plná nálezů: hroty šípů, obsidiány, střepy váz. Obvykle jsou to věci nevalné ceny, ale ne vždycky. Jako kluk jsem taky něco vykopal. Jak jsem říkal, co si tenkrát člověk našel, to bylo jeho. Ale pro Němce a jeho kamarády to bylo něco jiného. Jezdili sem o prázdninách, a místo aby chodili k moři, věnovali se archeologii. Nazvěme to tak.“

Otřel si rty a upatlané prsty ubrouskem od zmrzliny, pak ho zmuchlal a odhodil na zem.

„Kopali v noci. Když toho vyhrabali dost, Němec všechno naložil do dodávky a jel zboží prodat do Německa. Přišel si na pěkné peníze. Jednoho roku přijel do Speziale v mercedesu. Sháněli se po něm karabiníci. A víš, co udělal? Na jeden zátah vybrakoval celé obrovské pohřebiště, pak odjel a už se nevrátil. Ta věc způsobila ve Speziale dost velký rozruch, to si dovedeš představit. Giovanni říká, že tenkrát o tom všichni mluvili.“

Rackové nám neuhýbali z cesty. Křičeli a nervózně mlátili křídly.

„Vraťme se domů, prosím,“ zašeptala jsem.

I když jsem si to nechtěla přiznat, něco v tom vyprávění ve mně zanechalo znepokojivý pocit, jako kdyby mě chtěl táta tou historkou o Němci a hrobech od Berna odehnat.

Když jsem s ním znovu byla v rákosí, nedokázala jsem se uvolnit. Kořeny mě škrábaly na zádech a vadilo mi, že mám umazané lokty. Cítila jsem, že se na nás upírají tisíce očí.

Nad špičkami bambusu přelétl přes oblohu stíhací bombardér. Pak se ozvalo zašustění, a když jsem prudce zvedla hlavu, uviděla jsem vlnící se rákosí. Uslyšela jsem rychle se vzdalující kroky. Řekla jsem to Bernovi, ale ten mi nevěnoval pozornost.

„To byla asi nějaká kočka. Nebo se ti to jen zdálo.“

Ostatní nás pak našli pod pergolou, kde jsme jako vždy předstírali, že čekáme, až si zahrajeme skat. Tommaso mě skoro nepozdravil. Teď už jsme trávili veškerý čas soupeřením o Bernovu pozornost.

Po pár minutách se objevil i Cesare. Roztržitě se na mě usmál, pak se obrátil na kluky: „Je potřeba slepicím vyčistit klece. Kdo mi půjde pomoct?“

Bern s Tommasem si vyměnili ponurý pohled, dělali, že ho neslyšeli. Nicola s jakousi odevzdaností řekl: „Za chvíli jsem tam.“

Cesare ještě pár vteřin vyčkával. Pak si pro sebe přikývl a vzdálil se.

Bern zahlásil Schneidera a vyložil vítěznou kombinaci karet. Zatímco vracel karty do paklíku, přemýšlela jsem o způsobu, jímž vyslovoval „Schneider“ a všechna ostatní německá slova hry. Asi se je naučil od svého táty, řekla jsem si. Pak jsem se ze všech sil snažila to podezření zapudit.

Toho roku můj odjezd vyšel na den Tommasových osmnáctých narozenin. Ten poslední večer jsme toho měli tolik co oslavovat, spoustu důvodů, proč se opít.

Vzali jsme si k moři tlumok s věcmi na převlečení a já jsem se svlékla za zídkou. Vzala jsem si na sebe páskové sandály, sukni, kterou jsme na jaře koupily s mámou, a top. Na nasolené kůži látka slabě štípala.

Pamatuju si, i co měli na sobě ostatní: Tommasovo hořčičně žluté tričko, Bernovo černé s nápisem ZOO SAFARI, které bude mít ještě za deset let, a Nicolovu křiklavou košili. A pamatuju si i svoji nervozitu, stoupající s každou hodinou, při pomyšlení, že druhý den ráno odjíždím.

Když jsme dorazili do Scala, nebe bylo celé růžové. Ukázala jsem klukům trávu od Violalibery, a třebaže Nicola ji chtěl hned vyzkoušet, rozhodli jsme se, že si ji schováme na později. On s Bernem nachystali pro Tommasa překvapení: dali pro nás schovat stranou láhev ginu a ananasovou šťávu. Smíchali jsme obojí v karafě. Koktejl byl tak silný, že za necelou půlhodinu už jsme byli zhroucení v lehátkách. A takhle nás zastihla tma.

Na plátně instalovaném uprostřed dvora se míhaly záběry nějakého černobílého filmu, herci vypadali, jako by se pohybovali trhaně. Hned mi došlo, že kvůli Tommasovým narozeninám se zapomene na můj odjezd, a umínila jsem si, že té noci musím Berna donutit, aby mě přede všemi políbil. Přece se nevrátím do Turína s prázdnou!

Uchýlili jsme se stranou, že si zahulíme, a každý vyslovil přání k Tommasově plnoletosti. Já jsem mu přála, aby si brzy našel holku, poděkoval mi, ale nějak se u toho ušklíbl. Bern promluvil jako poslední, řekl: „Aby ses naučil skákat z jakékoli výšky.“

Ale ke mně se dál choval odtažitě, roztržitě. On a Nicola pronášeli přípitky jen na Tommasovu počest, pak ho vzali v podpaží a zvedli ho do vzduchu. Ananasová šťáva došla, a tak jsme od ředění ginu upustili. Láhev se ocitla v Tommasových rukou a už tam pak zůstala. Hltal ho tak velkými doušky, až se zalykal.

Potom Bern rozhodl, že musíme vylézt na věž, chtěl mi něco ukázat. Nicola z toho vycouval, řekl, že už tam byl, zato Tommaso se k nám neochotně přidal, aby nás nenechal o samotě, pomyslela jsem si.

Přiblížili jsme se k plotu z ostnatého drátu, který zříceninu obklopoval. Vzdálené světlo sotva stačilo k tomu, abychom si přečetli ceduli se zákazem vstupu. Bern vykopl jeden kolík, aby nám otevřel průchod. Bylo třeba překonat pláň plnou kopřiv, měla jsem holé nohy, řekla jsem mu, že budu celá požahaná, ale on šel dál rovně za nosem.

Schody začínaly metr a půl nad zemí. Vydrápali jsme se nahoru a vystoupali po asi deseti strašně příkrých schůdcích, abychom se dostali doprostřed věže. Jedna střílna vedla na moře, ale rámovala jen černý obdélník. Bern rozsvítil baterku. „Tudy,“ řekl.

Vydali jsme se po nějakém schodišti, tentokrát klesajícím. Stěny byly pokryté nápisy a vrypy a na zemi se válelo rozbité sklo, které skřípalo pod sandály. Po těle mi začaly stékat kapky potu. Poprosila jsem Berna, abychom se vrátili, ale řekl, že mě chce zavést až úplně dolů.

„Já nechci, pojďme odsud,“ fňukala jsem.

„Už tam skoro jsme. Buď klidná.“

Za sebou jsem cítila Tommasův alkoholový dech. Popadla jsem Berna za tričko, zacloumala jsem s ním, ale on sestupoval dál.

Pak schody skončily. Ocitli jsme se v nějaké místnosti, nedokázala bych říct jak velké, dokud ji Bern neosvítil celou kolem dokola.

„Tak jsme tu.“

Baterkou namířil na matraci pohozenou v jednom rohu. Kolem byly vyrovnané do řady prázdné láhve a plechovky. Pro jednu se sehnul a ukázal mi nápis na vybledlé nálepce.

„Koukni na to datum: 1971. Věřila bys tomu?“

I v té tmě mu oči svítily nadšením. Ale mně byla plechovka i to ostatní úplně ukradené. Představovala jsem si, jak se ve tmě kolem mých nohou hemží švábi.

„Pojďme pryč,“ škemrala jsem.

Postavil plechovku zpátky na místo.

„Občas se chováš jako rozmazlená holka.“

I když jsem ho nemohla vidět, měla jsem dojem, že se Tommaso za mými zády usmívá.

Bern se rychle vrátil na schody a nechal mě pozadu. Měla jsem předpažené ruce, abych nenarazila do stěn, které se přede mnou zničehonic zjevovaly. Když jsme se dostali ven, vyzvracela jsem večeři do kopřiv. Bern nic neřekl a neprojevil o mě starost. Palcem rozsvěcel a zhasínal baterku. Díval se na mě chladně, jako kdyby mě hodnotil. Teprve když bylo třeba prolézt pod ostnatým drátem, podal mi ruku, aby mi pomohl, ale já jsem se ho nechytla.

Scalo se mezitím zaplnilo lidmi. Dali jsme se do tance. Cítila jsem se čím dál víc odstřižená od emocí toho večera, ale bojovala jsem, aby mi lítost nezkazila poslední chvíle. Hrála hudba Roberta Milese, hudba beze slov, melancholická a zasněná, přála jsem si, aby ji někdo hned přepnul, nebo aby ji pouštěli donekonečna: byla jsem rozpolcená ve všech ohledech.

Právě během tance se Tommaso vrhnul na Berna, čelem proti jeho břichu, a začal vzlykat. Bern vzal jeho hlavu do dlaní, sehnul se, aby mu něco pošeptal do ucha. Tommaso prudce zavrtěl hlavou, a neodtrhnul se.

„Pojď se mnou,“ řekl mi Nicola.

Objednali jsme si dvě piva. Myslela jsem na to, jaký účinek bude mít míchání trávy se vším tím alkoholem a jak druhý den přežiju cestu autem, a pak jsem si řekla, na to sere pes. Bern a Tommaso byli dál uprostřed toho improvizovaného parketu, ale Tommaso mezitím vstal a teď se objímali, jako kdyby tančili ploužák.

„Co ho to popadlo?“ zeptala jsem se Nicoly.

Při odpovědi sklopil zrak: „Jen toho moc vypil.“

Nicola měl o měsíc později začít studovat na univerzitě v Bari. Celé léto se choval, jako kdyby si kvůli tomuhle plánu, tomu ročnímu náskoku před ostatními, musel udržovat mírný odstup.

„Už jsou tři pryč,“ řekl, „musíme jít domů, Cesare bude vzteky bez sebe. A tvůj táta taky.“

Tommaso s Bernem poodešli směrem k moři, viděla jsem je, jak si sedají na skalisko a pak si lehají zády na zem, jako kdyby čekali, až je odnese příliv.

„Počkáme na ně,“ řekla jsem. Můj hlas mi nepřipadal jako můj. Všechno to zklamání.

„Vykašli se na ně.“

Nicola se mě pokusil odvést za ruku pryč. Vysmekla jsem se mu a utíkala jsem za Bernem. Jeho i Tommasova hlava byly blízko sebe, ale nepovídali si, dívali se na temné nebe a nic víc.

Když mě Bern uviděl, zvedl se s jakousi poddajností, jako kdyby očekával, že to bude muset udělat. Popošli jsme o pár kroků dál, ještě hlouběji do tmy.

„Já odcházím,“ řekla jsem. Nebyla jsem s to ovládat úzkost, cloumala celým mým tělem.

„Tak to zítra šťastnou cestu.“

„To je všechno, co mi řekneš? Tak to zítra šťastnou cestu?“

Bern vrhl pohled na Tommasa, který se ani nepohnul. Pak se zhluboka nadechl. Najednou jsem s jistotou věděla, že je plně při smyslech: tráva ani gin ani na okamžik nezatemnily jeho jasný úsudek.

„Vrať se do Turína, Tereso. Domů, ke spolužákům, ke svýmu pohodlí. Nedělej si starosti s tím, co se děje tady. Až přijedeš příští rok, bude všechno při starým.“

„Proč mě nikdy nepolíbíš před ostatníma?“

Bern přikývl, dvakrát. Ruce měl v kapsách. Popošel ke mně a chytil mě za boky.

Nebyl to uspěchaný ani nemotorný polibek. Naopak, přitáhl si k sobě moje tělo, aby těsně přilnulo k tomu jeho. Jednou rukou mi přejel po zádech a popadl mě za vlasy. Ale bylo to, jako bych se líbala s někým jiným, s někým, koho jsem vůbec neznala. Bylo to, pomyslela jsem si přesně v té chvíli, dokonalé předstírání polibku.

„Předpokládám, že jsi měla na mysli tohle,“ řekl.

Tommaso měl zavřené oči, ale i tak byl mezi námi dvěma. Bern se na mě upřeně díval, bez zlosti, spíš s lítostí, jako bych už seděla v autě, které vyráželo pryč, nedostupná za okýnkem. Couvala jsem a přitom jsem se na něj dál dívala, než jsem se otočila a utekla. Nechala jsem ho tam se zříceninou věže za zády, se skalisky vlhkými od vodní pěny, s tichým mořem a s nelítostně průzračnou jižní nocí všude kolem.

Už jsem byla zvyklá, že najdu Turín nehostinnější, než když jsem ho opouštěla, s příliš širokými třídami, s bílým nebem tísnivým jako plastový zahradní stan. Cesare jednou řekl: „Nakonec se všechno, co člověk postavil, promění v ani ne centimetrovou vrstvu popela. Jsme tak bezvýznamní. Jedině myšlenka na Boha nám poskytuje důstojnost.“ Mezi činžáky v centru města se mi jeho slova vracela na mysl a všechno se mi jevilo ošidné, falešné. Věděla jsem, že je můj stav stejně tak provizorní, že v průběhu jednoho nebo dvou týdnů se ten vír, který se mi utvořil v hrudi, něco mezi hladem a nevolností, rozplyne a všechno se zas vrátí do normálu. Vždycky to tak probíhalo. Ale toho roku smutek trval mnohem déle. Stesk po Speziale mě ovládal ještě o Vánocích.

Moji spolužáci žili ve stavu trvalého vzrušení. Jeden po druhém jsme se stávali dospělými a zdálo se, že má klíčový význam oslavit narozeniny každého z nás. První byl Umberto Jona. Pronajal si Důstojnický klub, a navíc jediné dvě limuzíny, co byly ve městě k mání. V autě cestou na oslavu jsme pili prosecco. Kluci měli smoking, my holky dlouhé šaty. Poté co si Umberto zatancoval valčík se svou matkou, přišel za mnou na balkon. Řekl, že jak tam tak stojím stranou, s cigaretou a sklenkou v ruce, vypadám jako nějaká šíleně smutná princezna. A že má v kapse extázi.

Druhý den ráno byl pocit cizoty skoro nesnesitelný. Kdybych u sebe měla Bernovy mandle, šla bych je najít, abych do nich strčila ruce a ucítila teplo, které z nich možná ještě vycházelo, jenže už byly dávno vyhozené. Nic mi po něm nezůstalo, jenom každým dnem nejasnější vzpomínka spojená se studem za to, jak jsem ho poslední den donutila, aby mě políbil.

Když přišel červenec, měsíc mých narozenin, táta se mě trochu nesměle zeptal, jak je chci oslavit. Odpověděla jsem mu, že si to v klidu rozmyslím, a dál už jsem se k tomu tématu nevracela a on taky ne. V den svých plnoletin jsem našla na polštáři obálku s bankovkami a kartičku s velkým asymetrickým srdíčkem nakresleným propiskou, ve kterém byla uvězněná osmnáctka. Vložila jsem peníze do francouzského slovníku, pak jsem celý den čekala na telefonát od Berna, ale ten se neozval. A přitom jsem mu řekla datum, dokonce jsem ho napsala do dopisu, který jsem mu před pár týdny poslala a na který mi neodpověděl.

Zato mi zavolala babička. Byla zaskočená, když jsem se jí zeptala na Berna, Tommasa a Nicolu. Zopakovala tatáž slova, která použila kdysi, „přicházejí a odcházejí“, zdálo se mi, že to udělala záměrně.

Plachty se závěrečnými známkami byly zveřejněny a nepřinesly žádné překvapení, ale neměla jsem chuť oslavovat ani složené zkoušky. Moji kamarádi v červenci odjeli na prázdniny do Španělska, které plánovali celé měsíce, a já jsem se konečně mohla věnovat počítání dnů, které mě dělily od Speziale.

Za jediné odpoledne jsem utratila všechny peníze ze slovníku. Koupila jsem si bikiny značky Banana Moon a zbytek jsem dala jednomu mladému Tunisanovi za trochu kuřiva. Doma jsem ho pak ukryla mezi vydlabané půlky mýdla, jak mi sám poradil. Bern přísahal, že všechno bude navlas stejné jako minulý rok.

Poslední úsek dálnice za Bari lemoval pás palmových hájků. Za ohradami vykukovaly palmy vysázené v řadách. Odjakživa byly znamením, že Speziale už je blízko. Nevěděla jsem, jestli jsou ty palmy na prodej, ale bylo obtížné si představit, jak by se daly převézt někam jinam. Toho roku jsem je našla sťaté, úplně všechny, kmeny vyrovnané v rozestupech jako kolíky hrábí. Zeptala jsem se táty, co se stalo, vrhl po nich roztržitý pohled.

„To nevím,“ řekl, „asi je prořezali.“

I dvě palmy u vjezdu do vily byly mrtvé. Cosimo nám vysvětlil, že na jejich vytržení i s kořeny byl potřeba bagr.

„Já ti jednoho z těch parchantů ukážu,“ řekl.

Vyzval nás, abychom šli za ním do přístavku, ale vydala jsem se tam jenom já. Z jedné police, na které bylo naházené nářadí, sebral sklenici. Na dně ležel jedovatě rudý brouk s dlouhým zahnutým sosákem.

„Nosatec palmový,“ řekl a zatřásl mi sklenicí před nosem, „zaleze si do kůry a naklade tam vajíčka. Z jedinýho z nich se pak vylíhnou tisíce larev. Sežerou palmu zevnitř, a když jsou s tím hotovi, přesunou se na další. Tyhle prevíty nám sem poslala Čína.“

V následujících hodinách jsem měla co dělat, abych se ovládla a neběžela hned za Bernem. Večer jsem se zdržela s babičkou a s tátou na terase, dlouho jsem vyprávěla o svém školním roce, až mě znudil můj vlastní hlas. Babička mě poslouchala trpělivě, na to jsem nebyla zvyklá. Seděla jsem zády k zábradlí, ale jakmile jsem vstala, abych pomohla s nádobím, podívala jsem se směrem ke statku a za korunami olivovníků jsem zahlédla zářivou, žlutou, slaboulinkou tečku, která jako kdyby svítila v nekonečné dálce.

Ráno mělo nebe mléčnou barvu. Představovala jsem si, že se s Bernem setkám za krásného dne, a bylo mi to líto. Řekla jsem babičce, že se půjdu projít a že se možná stavím pozdravit kluky. Pod bílými letními šaty jsem měla bikiny Banana Moon a doufala jsem, že není vidět, že se třesu, že mám hlavu tak moc opilou nedočkavostí. Ve slaměné tašce jsem měla mýdlo s kuřivem, chtěla jsem ho hned předat Bernovi, trochu proto, abych ho překvapila, a trochu proto, že mít ho ve vile bylo moc riskantní, Rosa strkala ruce všude.

Ale babička mě zadržela. „Nejdřív se nasnídej.“

Na stole na mě vedle sklenice mléka čekal croissant s višňovou marmeládou. Zaváhala jsem, pak jsem si sedla na krajíček židle a ona se uvelebila naproti. Prsty jsem utrhla kousek croissantu a začala jsem ho žvýkat.

„Je dobrý?“ zeptala se babička.

„Víš, že tenhle mám nejradši.“

Teď se budu muset vrátit do vily vyčistit si zuby a ztratím spoustu času.

„No tak to si ho musíš vychutnat. Takové v Turíně nenajdeš.“

Na stole ležela jedna z jejích knih. Otočila jsem ji, abych si prohlédla obálku. Přicházím tě zabít.

„Líbí se ti to?“ zeptala jsem se, jen aby řeč nestála.

Mávla rukou. „Jsem teprve na začátku. Nepřijde mi to špatné.“

„Uhodneš vždycky, kdo je vrah?“

„Skoro. Ale tyhle romány jsou občas podfuk, víš?“

Někde musela být schovaná cikáda, jen pár kroků od nás, protože při každém mém pohybu zmlkla a pak zase spustila ten svůj únavný zpěv.

O kus dál Cosimo něco kutil se zavlažovacím zařízením. Postavil se doprostřed proudů vody se založenýma rukama.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobývání nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.