Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Philippa Gregory: V nejistých vodách

Vydání první

Copyright © 2019 by Levon Publishing Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2362. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tidelands vydaného

nakladatelstvím Atria Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc.

Český překlad © 2020 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1379-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1380-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Philippa Gregory

V nejistých vodách

Pro Anthonyho

POBŘEŽNÍ MOKŘINY, SUSSEX, SVATOJÁNSKÁ NOC, ČERVEN 1648

Na šedivé obloze se temně rýsoval kostel, zvonice se ztrácela na pozadí mraků. Mladá žena slyšela tichý šramot oblázků v nastupujícím přílivu, šumění vody rozlévající se po břehu a se sykotem se vracející zpátky do moře.

Léto dosáhlo rozpuku, nastala doba slunovratu, vrchol roku. Ač byla teplá noc, ženu mrazilo, neboť přišla na setkání s duchem. Této noci ožívají mrtví, dnes a o svátcích všech svatých. Nevěřila ale, že by jejího násilnického, opileckého manžela ochraňoval nějaký světec. Nedovedla si představit andělské oči, střežící jeho vrávoravý krok od moře do krčmy a zase zpátky. Netušila, jestli utekl, zemřel nebo skončil jako námořník u flotily vzbouřenců, která zradila krále a nyní se plaví pod povstaleckou vlajkou parlamentu. Jestli dnes v noci potká jeho ducha, pozná najisto, že je mrtvý, bude se moci prohlásit za vdovu a považovat se za svobodnou. Pokud se utopil, duch jistě přijde, nasáklý vodou, bude z něj crčet za dnešní světlé letní noci, kdy se na západě rýsuje nažloutlá zář slunce, bránícího se pořádně zapadnout. V této úplňkové svatojánské noci bylo všechno nemístné a nepatřičné. Slunce nezašlo za obzor, trůn se kymácel, svět se ocitl vzhůru nohama. Krále věznili, moc třímali vzbouřenci a na nebi visel bledý měsíc, bílý jako lebka mezi cáry šedých mraků.

Pomyslela si, že jestli se střetne s manželovým duchem, jestli k ní připluje jako mořská mlha skrz tmavé tisy, bude zase šťastná jako dívenka. Pokud se utopil, je volná. Stal-li se z něj oživlý mrtvý, jistě ho spatří, má přece dar vidění, stejně jako její matka i bába, jako celé generace žen v jejím rodě, který tu žil odedávna, na přílivovém území anglosaského pobřeží.

V předdvoří kostela stály staré lavice, vyrobené z pokřivených lodních trámů. Přitáhla si šál k tělu a usedla. Čekala, až měsíc, skrývající se za táhnoucími se mraky, vystoupá nad střechu kostela. Opřela se o studené kameny. Bylo jí dvacet sedm let a unavená byla jako šedesátiletá stařena. Víčka jí klesla, začala klimbat.

Probral ji skřípot vrátek na hřbitov a spěšné kroky na oblázkové stezce. Rychle se vyškrábala na nohy. Nečekala, že se manželův duch dostaví tak brzo – za života chodil vždycky pozdě –, ale pokud přišel, musí s ním promluvit. Dech se jí úžil napětím, vyšla od kostela, dodávala si odvahu čelit přízraku, který se k ní blíží ze tmy hřbitova, nesený ševelícím vánkem nastupujícího moře. Cítila ve vzduchu sůl, vnímala, jak se duch blíží, nasáklý mořskou vodou, nejspíš za sebou táhne chaluhy – a pak se zpoza rohu vynořil mladý muž. Spatřil její popelavou tvář, zarazil se, couvl a vyjekl: „Bůh mě ochraňuj! Jsi z tohoto světa, nebo ne? Mluv!“

V šoku ze sebe nedovedla vypravit ani hlásku. Stála jako solný sloup a zírala na něj, pokoušela se prohlédnout skrz přízračnou postavu, mhouřila oči, snažila se nasadit dar nadpozemského vidění. Možná patřil k nemrtvým, neutopeným, neoběšeným, oživlým pod svatojánským měsícem, v noci, jež jim patřila. Byl hezký jako princ z pohádky, dlouhé tmavé vlasy svázané v týle, v bledé tváři temné oči. Za zády si vrazila palce mezi prsty, udělala znamení kříže, jedinou obranu, aby ji nesvedl, neunesl a nezlomil jí srdce, tenhle mladý pán z jiné říše, z jiného světa.

„Mluv!“ zasupěl. „Kdo jsi? Co jsi zač? Přelud?“

„Ne, ne!“ vyrazila ze sebe. „Jsem žena, smrtelná žena, převozníkova sestra, vdova po Zachariášovi, ztraceném námořníkovi.“

Ještě dlouho potom si pamatovala, že se mu představila jako smrtelnice, vdaná žena a vdova, jejíž postavení ve světě se odvíjí od muže.

„Kdo? Co?“ Nechápal. Ta jména pro něj nic neznamenala, byl cizí, každý z okolí by hned věděl, o koho jde.

„Kdo jste vy?“ Podle pěkně střiženého tmavého kabátu, podle krajky u krku poznala, že patří k panstvu. „Co tady děláte, pane?“ Pohlédla za něj, jestli uvidí jeho sluhy, jeho stráž.

Prázdný hřbitov se táhl v děsivém šeru až k nízké zídce z kamení, temně zářícího v měsíčním světle, jako by ho vyplavilo moře a zůstalo mokré. Stromy skláněly husté koruny a barvily tmavou zem ještě temněji. Nebylo vidět nic než stíny náhrobků na střapaté pokosené trávě, nebylo slyšet nic než tichý šepot nadcházejícího přílivu pod úplňkem.

„Nesmí mě vidět,“ zamumlal.

„Tady vás nikdo neuvidí.“ Odmítla jeho strach tak rázně, až ho to přimělo znovu zapátrat v její oválné tváři, v tmavě šedých očích. Žena krásná jako madona na obraze, ale v přízračném světle a s roztřepeným šátkem na hlavě působila šedivá, beztvará v otrhaných šatech.

„Co tu děláte v téhle noční době, paní?“ zeptal se podezíravě.

„Přišla jsem se modlit.“ Nebude tomuhle cizinci vykládat, co ví každý: že se vdova setká se svým mrtvým manželem, počká-li na něj o svatojánské noci na hřbitově.

„Modlit?“ opakoval. „Bůh vám žehnej. Tak do toho. Pomodlím se s vámi.“

Stiskl těžkou kliku dveří, chytil závoru, která se zvedla na druhé straně, aby nenadělala rámus. Kradmo jako zloděj vplul do tichého kostela. Zaváhala, ale počkal na ni, beze slova jí přidržel dveře, musela ho následovat. Když za nimi zavřel, po kamenné podlaze se rozlévalo jen tlumené zlaté a bronzové světlo přicházející skrz vitrážová okna. Hluk přílivu sem nedolehl.

„Nechte dveře otevřené,“ pípla nervózně. „Je tu tma.“

Pootevřel je na škvíru, uličkou se jim k nohám plazila stužka bledého měsíčního světla.

„Co tady chcete?“ zeptala se. „Jste někdo urozený z Londýna?“ To jediné by vysvětlovalo čistý límec a dobré kožené boty, malou tornu, laskavost a inteligenci ve tváři.

„To vám nemůžu říct.“

Napadlo ji, že to bude zmocněnec putující po kraji a verbující vojáky pro parlament nebo pro krále. Až na to, že na ostrov Sealsea nikdo takový nikdy nedorazil a on byl sám, bez společníků, bez koně, snad se snesl z nebe jako magický meč, aby sekal po hříšných smrtelnících, než ho zase odnese letní vichr.

„Jste pašerák, pane?“

Uchechtl se, aby to popřel, ale hned toho nechal, když slyšel, jak se jeho hlas děsivě odráží v prázdném kostele.

„Co tedy?“

„Nesmíte nikomu říct, že jste mě viděla.“

„Ani vy o mně,“ opáčila.

„Umíte udržet tajemství?“

Vydechla obláček páry do chladného zatuchlého vzduchu. „Bůh ví, že jich udržuju hodně.“

Zaváhal, jako by nevěděl, jestli jí může věřit. „Vyznáváte novou víru?“ zeptal se.

„V takových věcech se nevyznám,“ odpověděla opatrně. „Modlím se, jak mi řekne panáček.“

„Já vyznávám starou víru, tu pravou,“ přiznal se šeptem. „Pozvali mě sem. Ale ti, se kterými jsem se měl setkat, jsou pryč. Jejich dům je opuštěný a zavřený. Musím se dneska v noci někde schovat, a pokud je nenajdu, potřebuju se nějak vrátit do Londýna.“

Alinor na něj hleděla, jako by byl vládce víl, nebezpečný smrtelné ženě. „Chcete říct, že jste kněz, pane?“

Přikývl, snad to nechtěl potvrdit nahlas.

„Poslaný sem z Francie, aby konal kacířské bohoslužby s tajnými papeženci?“

Ušklíbl se. „Tak by to řekli naši nepřátelé. Já tvrdím, že sloužím pravým anglickým věřícím a jsem věrný ustanovenému králi.“

Zavrtěla hlavou, nechápala to. Občanská válka se nepřiblížila blíž než k Chichesteru, šest mil severně, městečko se poddalo po krátkém obležení parlamentními silami.

„Když padl Chichester, vydali všechny papežence,“ varovala ho. „Dokonce i biskup utekl. Tady kolem všichni straní parlamentu.“

„A vy ne?“

Pokrčila rameny. „Mně a mé rodině na tom nezáleží. Ale bratr je voják, ten jim věří.“

„Ale nevydáte mě?“

Zaváhala. „Přísaháte, že nejste Francouz?“

„Jsem narozený i vychovaný v Anglii. A věrný své zemi.“

„Ale slídíte pro krále?“

„Jsem věrný korunovanému panovníkovi, králi Karlovi,“ prohlásil. „Tak, jak by měl být každý Angličan.“

Zavrtěla hlavou, ta velká slova pro ni zřejmě nic neznamenala. Král byl sesazen z trůnu, vládl už jen své domácnosti, jeho palácem se stal malý hrad Carisbrooke na ostrově Wight. Alinor neznala nikoho věrného panovníkovi, který na šest dlouhých let vnesl do země válku.

„Chtěl jste jít do panství, pane?“

„Nemůžu vám říct, kdo mě měl ukrýt. Nepřísluší mi to vyzrazovat.“

Tiše si nad tím tajnůstkařením odfrkla. Ostrov Sealsea bylo malé společenství, ne víc než stovka rodin, znala každou z nich. Bylo jasné, že papeženskému knězi a roajalistickému špehovi mohli nabídnout úkryt jen na panství. Jedině toto velké sídlo mělo náležitou postel a lůžkoviny pro tak vznešeného muže. Jenom pán domu, sir William Peachey, mohl dál tajně podporovat poraženého krále. Všichni jeho vazalové stranili parlamentu a svobodě, ne drtivým daním, uvalovaným králem a lordy. Jen od sira Williama se dalo čekat, že vysloví tak nebezpečné pozvání a pak se stáhne a vystaví svého tajného hosta smrtelnému nebezpečí. Kdyby mladíka chytili příznivci parlamentu, pověsí ho jako špeha.

„Ví někdo, že jste tady?“

Zavrtěl hlavou. „Šel jsem k tomu domu, jak bylo určeno, k bezpečnému domu, a tam všude tma a zamčeno. Měl jsem vyklepat znamení na dveře ze zahrady, ale nikdo nepřišel otevřít. Nad stromy jsem uviděl zvonici, přišel jsem sem počkat. Pokud snad náhodou spí, otevřou mi později. Nevím, kam jinam se vrtnout. Neznám to tu. Připlul jsem lodí s přílivem, vypadá to tu jako pustina, míle a míle bahna. Nemám ani mapu!“

„Žádná není,“ poučila ho.

Zatvářil se užasle. „Není? Proč to tu nebylo zmapováno?“

„Je to přílivová oblast. Před zálivem se dělají nánosy a sám záliv se mění s každou bouří. Lidé z Chichesteru mu říkají ‚Toulavý záliv‘. Moře se vlévá do polí a bere si zem zpátky. Příkopy se zaplavují, vznikají jezera. Nic nezůstane dlouho stejné, aby se to dalo změřit. Jsou to pobřežní mokřiny, napůl příliv, napůl souš, bezcenná půda až na západ k New Forestu, až na východ k bílým útesům.“

„Kněz z tohoto kostela patří k nové víře?“

„Je tu už roky, dělá, co se mu řekne. Teď přijímá příkazy od nového parlamentu. Ještě nevybílil zdi ani nevytloukl okna. Ale sundal sochy, oltář má uprostřed kostela a modlí se anglicky. Tvrdí, že před sto lety nás dobrý král Jindřich osvobodil od Říma a král Karel nás chce zavést zpátky, ale nemůže. Je poražený. Je zničený, parlament vyhrál válku.“

Cizincova tvář potemněla vztekem. „Oni nevyhráli,“ namítl. „Oni nikdy nevyhrají. Nemůžou vyhrát. Ještě není konec.“

Mlčela. Měla za to, že pro krále všechno skončilo, je uvězněn, jeho manželka utekla do Francie a nechala tu dvě malé děti, králův následník, princ, odešel do Nizozemska. „Ano, pane.“

„Udal by mě, ten kněz?“

„Myslím, že by musel.“

„Je tu ještě někdo, kdo vyznává starou víru? Tajně? Na tomto ostrově?“

Rozhodila rukama, aby dala najevo, že neví. Všiml si, že má poškrábané a zjizvené dlaně od krabích a humřích krunýřů a hrubých provazů rybářských sítí.

„Nevím, co lidé nosí v srdcích,“ odpověděla. „V Chichesteru jich mnoho stálo za králem, někteří byli papeženci, ale ty pobili nebo vyhnali. Neznám nikoho, snad jednu dvě stařeny, co pamatují starou víru. Většina lidí je jako můj bratr, puritáni. Bratr bojoval v nové armádě pod vedením generála. Cromwell se jmenuje. Slyšel jste o něm?“

„Ano, slyšel,“ potvrdil temně. Odmlčel se a uvažoval. „Dostanu se dneska v noci do Chichesteru?“

Zavrtěla hlavou. „Je příliv, a mocný, máme slunovrat. Přes brod k cestě na Chichester nepřejdete až do rána, a pak vás někdo uvidí. Nevrátí se pro vás ta loď?“

„Ne.“

„Tak se musíte schovat až do zítřka do večera, bude ještě odliv, a po soumraku přebrodit mělčinu. Přívozem nemůžete. Převozník je můj bratr, a ten by vás zadržel, jen by vás viděl.“

„Jak by ve mně poznal kavalíra^1?“

1 Kavalíři ( cavaliers ) byla přezdívka roajalistů za anglické občanské války. Jejich oponentům, parlamentaristům, se přezdívalo „kulatohlavci“ – roundheads . Název pramení z toho, že tito puritáni nosili vesměs krátký strohý sestřih, vlasy přiléhající k hlavě, na rozdíl od kavalírů s elegantními dlouhými loknami. Poznámka překladatelky.

Tvář jí rozsvítil úsměv. „Pane, na ostrově Sealsea nikdo nevypadá jako vy! Ani sir William není tak nóbl.“

Začervenal se. „No, pokud musím zůstat na ostrově, kde se schovám?“

Chvíli uvažovala. „Do zítřka do večera můžete zůstat v kůlně mého manžela,“ nabídla mu. „To je jediné, co mě napadá. Není to ale pro vás nic moc. Schovával si tam sítě a nádoby. Ale před pár měsíci se ztratil a nikdo tam teď nechodí. Ráno vám přinesu jídlo a vodu. A až se rozední, můžete zajít k panství, je to kousek. Ptejte se po správci. Jeho lordstvo je možná pryč, ale správce vás třeba přijme. Já nevím. Těžko říct, čemu tam věří. Já to netuším.“

Pokývl hlavou na znamení díků. „Bůh vám žehnej,“ hlesl. „Zřejmě mi vás seslal jako spasitelku.“

„Nejdřív vám ukážu tu kůlnu, blahořečit mi můžete až pak,“ odbyla ho. „Není to pro vás vhodné místo. Páchne to tam rybinou.“

„Nic jiného mi nezbývá,“ odtušil prostě. „Jste má zachránkyně. Pomodlíme se spolu?“

„Ne,“ odmítla bez okolků. „Nejlepší bude, když se rovnou půjdete schovat. Teď v noci sem nikdo nechodí, ale člověk nikdy neví. Někteří se považují za hodně zbožné. Možná se přijdou modlit za svítání.“

„Vy jste sem taky přišla,“ připomněl jí. „Jste tedy zbožná? Patříte mezi bohabojné věřící?“

Začervenala se nad vlastní lží. „Vlastně ne,“ připustila.

„Tak proč jste tady?“

„To je jedno.“

Nevšímal si jejích rozpaků, pomyslel si, že jde o nějakou vesnickou aférku. Nejspíš dorazila na dostaveníčko s milým. „Kde je ta bouda na sítě a váš dům?“

„Na konci zálivu u přívozu, naproti říčce u mlýna.“

„Říčce?“

„Říká se jí Široký potok,“ vysvětlila. „Vlévá se do zálivu. Mění se spolu s mořem, přibývá a ubývá, ale nikdy nevysychá. Teď má hodně vody. Je vlhké léto, brod nevyschl celé týdny.“

„Váš bratr tam za přílivu převáží?“

„A za odlivu se to dá přejít suchou nohou.“

„Nechci vás ohrozit. Najdu si cestu sám, když mi řeknete, kde to je. Nemusíte mě tam vést.“

„Nenajdete to. Záliv je hotové bludiště, jsou tam hluboké tůně a kanály,“ vysvětlila mu. „Moře přichází rychleji než kůň v klusu a šíří se, že ho člověk nepředběhne. Ještě byste uvízl v bahně nebo by vás odřízla voda. A jsou tam pohyblivé písky, nevidíte je, dokud se vám nezaboří nohy, a pak už je nevytáhnete. To bahnisko umíme přejít jenom my, kdo jsme se tu narodili a vyrostli. Musím vás tam odvést.“

Přikývl. „Bůh vám za to žehnej. Jistě mi vás seslal na pomoc.“

Zatvářila se pochybovačně, jako by nebyla zvyklá na tak štědrá požehnání. „Půjdeme už? Chvilku to zabere.“

„Půjdeme,“ rozhodl. „Jak vám mám říkat? Já jsem otec James.“

Škubla sebou, když slyšela kněžský titul. „Tak vám říkat nemůžu! To už bych mohla rovnou jít k soudu a nechat se zavřít! Jak se jmenujete doopravdy?“

„Říkejte mi Jamesi.“

Pokrčila rameny, jako by se jí jeho tajnůstkářství dotklo. „Já nosím manželovo jméno,“ odpověděla. „Pro všechny tady jsem paní Hnilka.“

„Jak vám mám říkat já?“

„Taky tak,“ pobídla ho směle. „Když mi neprozradíte své vlastní jméno, proč bych vám měla říkat to svoje?“

Odvrátila se od jeho překvapené tváře a vydala se z kostela. Trpělivě počkala, než se poklonil u oltáře, klekl na koleno a sklonil hlavu k zemi. Slyšela ho šeptat modlitbu za své i její bezpečí a za ty, kdo dnes v Anglii slouží pravé víře, za krále v jeho krutém zajetí a za prince v cizině.

„Můj manžel se ztratil,“ poznamenala, když se k ní připojil u dveří. „Je pryč víc než půl roku.“

„Bůh ho chraň a vám pomáhej.“ Udělal jí nad hlavou znamení kříže. Nikdy dřív takové gesto neviděla a nevěděla, že má sklonit hlavu a pokřižovat se. Nikdo v Anglii se veřejně nekřižoval skoro sto let. Lidé ten zvyk zapomněli a zbylí římští katolíci si dávali pozor, aby svou víru drželi v tajnosti. 2

2 Roku 1533 za vlády Jindřicha VIII. (dobrý král Jindřich, viz dříve) došlo k osamostatnění jím zřízené anglikánské církve od římskokatolické. Za vlády Marie I. (1553–1558) došlo sice k pokusu o návrat ke katolicismu, královna Alžběta I. (1558–1603) však obnovila moc anglikánské církve. Ta se sice nechala do značné míry ovlivnit probíhající protestantskou revolucí v Evropě, ve většině oblastí má ale dodnes blíže k římskokatolické církvi než k církvím protestantským. Poznámka redaktora.

„Děkuju vám,“ vyhrkla rozpačitě.

„Máte děti?“

Otevřela těžké dveře, vykoukla, jestli je na hřbitově prázdno, a pak mu pokynula, aby šel za ní. Kráčeli za sebou mezi hroby, mezi náhrobky porostlými mechem a lišejníkem bylo vidět jen tu a tam písmeno.

„Dvě,“ prohodila přes rameno. „Chvála Pánu Bohu. Dceři je třináct a synovi dvanáct.“

„A syn rybaří místo táty?“

„Muž zmizel i s lodí,“ pronesla chmurně, jako by to byla ta největší ztráta. „Takže můžeme chytat jen ze břehu.“

„Náš Pán si povolal za učedníky rybáře dřív než koho jiného,“ řekl zlehka.

„Ano,“ přisvědčila. „Ale aspoň nechali doma loď.“

Ta neuctivost ho rozesmála a ona se obrátila a smála se s ním. Zase viděl její vřelý úsměv. Zářil tak, až se mu zachtělo vzít ji za ruku, aby se na něj usmívala dál.

„Víte, loď je moc důležitá.“

„To si uvědomuju,“ přitakal a sevřel popruhy torny, aby se ubránil pokušení. „Jak se vám daří bez lodi a bez manžela?“

„Bídně,“ odpověděla krátce.

U nízké zídky z hrubých kamenů na okraji hřbitova si chytila hnědou sukni a konopnou zástěru a pružně jako chlapec přehodila nohy na druhou stranu. Přelezl za ní a ocitl se na pobřeží, na stezce úzké jako pro ovce. Hlohové keře po obou stranách se nahoře stýkaly, jako by se vnořili do tunelu z hustého listí a zkroucených ostnatých větví. Kráčela před ním se skloněnou hlavou, lokty si zabalila do šálu, v dřevácích zdolávala úzkou klikatou cestičku. Rámus moře o něco zesílil, když slézala ze břehu, a najednou se ocitli pod volnou bledou oblohou, pod světlem měsíce, na pláži z bílých oblázků. Za nimi rostl na břehu velký dub, kořeny se proplétaly bahnem, větve se skláněly až k zemi. Před sebou měli bažinu, stojatou vodu, pohyblivé písky, přílivová jezírka, bahno, ostrůvky rákosí a široký klikatý vodní kanál s přítoky přelévajícími se po blátě, s drobnými vlnkami, které se jim lámaly u nohou.

„Smradlavka,“ oznámila mu.

„Já myslel, že se tomu říká Toulavý záliv?“

„Tak mu říkají v Chichesteru, protože se stěhuje. Nikdy nevědí, kde jsou ostrovy, nikdy nevědí, kde jsou útesy. Řeky mění koryta při každé bouři. Ale my místní známe všechny změny, měníme cestičky podle nálad bažiny. Nenávidíme ji jako přísného pána, říkáme jí Smradlavka. Pokud uděláte špatný krok, chytí vás, dokud si pro vás nepřijde moře, a pak se bídně utopíte. A když náhodou vyváznete, do konce života budete smrdět jako rasův pytel.“

„Žijete tu odjakživa?“ zeptal se a podivil se hořkosti v jejím hlase.

„Ach, ano,“ potvrdila. „Trčím tady. Jsem vazal nedbalého pána a nemůžu odejít. Jsem žena zmizelého muže, nemůžu se znovu vdát. Jsem sestra převozníka, který mě nikdy nepřeveze na pevninu a neosvobodí mě.“

„Celé pobřeží je takové?“ zeptal se a myslel na to, jak tu přistál, jak je kapitán naváděl ve tmě kolem útesů a přes mělčiny. „Všude je to takové nejisté?“

„Pobřežní mokřiny,“ potvrdila. „Ani moře, ani břeh. Ani mokro, ani sucho. Nikdo odsud nikdy neodejde.“

„Mohla byste odejít. Budu mít loď,“ navrhl jí zlehka. „Až tady dokončím svou práci, poplavím se zpátky do Francie. Svezl bych vás.“

Obrátila se, podívala se na něj a znovu ho překvapila, tentokrát vážným výrazem. „Kéž bych mohla,“ posteskla si. „Ale své děti neopustím. A kromě toho mám hrůzu z hlubokých vod.“

Kráčela před ním, křupalo to na oblázkové pláži, klikatící se mezi břehem a bahnem v místech, kde k souši pronikala voda. Zaslechl přízračný křik racka, který nad nimi zakroužil, následoval její stín po oblázcích a bahně a naplaveném dříví, slyšel neustávající šum, jak se moře odkudsi ze tmy po jeho pravici kradlo stále blíž a blíž, zaplavovalo bahnité dno, utápělo rákos, nezadržitelně postupovalo dál.

Vyškrábala se po dalším břehu na stezku, která vedla výš, nad hranicí přílivu. Šel za ní mezi keři hlodáše, noční květy pozbývaly barvy a zářily spíš stříbrně než zlatě, ale pořád ve vzduchu cítil jejich medovou vůni. Poblíž zahoukala sova, lekl se, když ji uviděl, temnou skvrnu ve tmě, kroužící tiše na rozložitých křídlech.

Šli dlouho, až ho torna na zádech začala tížit, připadal si jako ve snu, sledoval podpatky jejích dřeváků, špinavý lem sukně, putoval světem, který ztratil význam stejně jako barvu, po klikaté stezce pustinou. Napřímil se, zašeptal „Ave Maria“, připomněl si, že má tu čest nést slovo Boží, vzácné mešní předměty a výkupné za krále. Byl rád, že se musí plahočit na blátivé stezce po nezmapovaném pobřeží.

Moře pronikalo dál na souš, jako by neznalo meze. Viděl, jak voda prosakuje naplaveným dřívím a slámou na oblázcích pod nimi a jak na druhé straně břehu příkopy a tůně přetékají a plynou do vnitrozemí. Jak řekla: místo, které není moře ani břeh, ale sama země, zaplavovaná a odhalovaná přílivem. Uvědomil si, že už nějakou dobu slyší zvláštní syčení, přehlušovalo pleskání vody, jako by vřel obří kotlík, jako by bublala konvice.

„Co je to? Co je ten zvuk?“ zašeptal, položil jí ruku na rameno a zastavil ji. „Slyšíte to? Příšerný zvuk! Podivný, jako by se vařila voda.“

Nevzrušeně se zastavila a ukázala do nastupující vody. „Ach, tohle. Podívejte se, vidíte tamhle v bažině ty bubliny?“

„Nevidím nic než vlny. Bůh nás chraň! Co je to? Zní to jako fontána.“

„Je to klokotavá jáma.“

Kdoví proč ho to děsilo. „Co je to? Co to má být?“

„Nikdo neví,“ odpověděla netečně. „Místo uprostřed bažiny, moře tam vře, jak přichází. Je to při každém přílivu, už si toho nevšímáme. Občas se o to zajímá někdo cizí. Jednou někdo řekl bratrovi, že je tam asi jeskyně, pod bažinou, a z ní stoupají ty bubliny, když ji moře zaplní. Ale nikdo neví jistě. Nikdo to nikdy neviděl.“

„Zní to jako vřící kotlík!“ Ten divný zvuk ho lekal. „Jako by se tam vařilo samo peklo!“

„Ano, je to strašidelné,“ přisvědčila bez zájmu.

„Jak to tam vypadá, když moře ustoupí?“ zeptal se zvědavě. „Je země horká?“

„Nikdo to nikdy neviděl,“ opakovala trpělivě. „Nedá se tam jít. Zabořil byste se, bažina by vás přidržela, při příštím přílivu byste se utopil. Možná je tam jeskyně a vy byste do ní spadl. Kdo ví? Třeba se do té jeskyně vejde celé moře, voda tamtudy teče pod celým světem. Možná je to konec světa, schovaný tady ve Smradlavce, a my celé ty roky žijeme na prahu pekla.“

„Ale co ten zvuk?“

„Můžete tam zaplout lodí,“ navrhla mu. „Bublá to jako kotel a hlasitě syčí. Některé noci to vydává takový rámus, že je to slyšet až na hřbitově.“

„Dá se k tomu plout?“

„No, já bych to nedělala,“ zdůraznila. „Ale šlo by to, když nemáte nic na práci.“

Vyrozuměl z toho, že v životě nepoznala jediný den, kdy by neměla co dělat.

Obrátila se a vykročila dál. Nezajímala se o hrozivé syčení, které sílilo, jak se břeh stáčel k zálivu, a sláblo, když se odchylovali.

„Chodila jste do školy?“ zeptal se. Zkoušel si představit existenci v téhle pusté krajině, žití v nevědomosti jako květina. Stezka se rozšířila, protáhl krok a šel vedle ní.

„Pár let. Umím číst a umím psát. Moje matka mě naučila své recepty, všechno kolem bylinek a svého umění.“

„Byla kuchařka?“

„Bylinkářka. Léčitelka. Teď dělám její práci.“

„Mluvil s vámi někdy někdo o staré víře? Učil vás někdo modlitby?“

Pokrčila rameny. „Moje bába vyznávala staré způsoby. Když jsem byla děvče, přišel občas do vesnice kočovný kněz a vyslechl si zpovědi. Někteří staří lidé pamatují modlitby.“

„Až dojdeme do té kůlny, rád bych se s vámi pomodlil.“

Viděl, jak se usmála. „Měl byste se radši pomodlit za svou snídani,“ poznamenala suše. „Nijak si tu nehodujeme.“

Stezka se zase zúžila, šli za sebou, z obou stran na ně dotíralo trní. Odkudsi z lesů po své levici zaslechl pronikavou píseň slavíka, pějícího bledé obloze.

Napadlo ho, že nikdy neputoval tak divnou krajinou s tak divným společníkem. Cestoval za svým posláním po celé Anglii, od jednoho bohatého domu ke druhému, poslouchal zpovědi a sloužil mše, obvykle tajně, ale vždycky v pohodlí. Jeho temný přitažlivý vzhled mu prospíval. Rozmazlovaly ho nejbohatší dámy království, jejich otcové a bratři si ho vážili, že riskuje život pro víru. Nejedna krásná dívka klesla na kolena a přiznala, že se jí o něm zdají dráždivé sny. Touha ho nikdy nezasáhla. Oddal se Bohu a nikdy nezakolísal. Byl mladík, teprve dvaadvacetiletý, těšila ho možnost podrobovat zkoušce vroucí přesvědčení, které si sám zvolil.

Od dětství byl zaslíben církvi, učitelé ho vzdělali a podnítili a pak ho poslali do světa, aby v tajnosti putoval, setkával se s roajalisty a sdílel jejich plány, chodil od jednoho obleženého paláce do dalšího, roznášel finance od královny v exilu, plány od uvězněného krále, sliby od prince. Ocitl se na několika nebezpečných a děsivých místech – spal v tajných komorách pro kněze v domech, schovával se ve sklepeních, sloužil mše v podkrovích a ve stájích – ale nikdy ještě nebyl bez útočiště, sám na nezmapovaném pobřeží, nemusel putovat ve stopách prosté ženy, která měla jeho bezpečí ve svých mozolnatých rukou.

Sáhl po zlatém krucifixu pod jemnou lněnou košilí a sevřel ho. Pověrčivě pohlédl na bahno pod jejíma nohama, aby se ujistil, že za sebou zanechává stopy jako smrtelník. Viděl výrazné otisky dřeváků, přesto se pokřižoval před svou tajemnou průvodkyní po bezbožné krajině. Nebýt silné víry, považoval by se za ztraceného, jak tak kráčel světem prastarých živlů, vody, vzduchu a země.

Kráčeli dál, snad hodinu nepromluvili, pak prudce zahnula doleva a vyškrábala se po břehu zálivu. Uviděl, jak se na temném nebi rýsuje sešlá chatrč, stěny z naplaveného dříví byly zamazány zaschlým bahnem, na nich seděla rákosová střecha. Vypadalo to jako hromada chaluh vyplavená přílivem. Opřela se do křivých dveří, se skřípotem se otevřely.

„Kůlna na sítě,“ oznámila.

Uvnitř byla tma jako v ranci, jen světlo měsíce se vkrádalo škvírami ve zdech.

„Máte tu svíčku?“

„Jen v domě. Nemůžete tu svítit. Bylo by to vidět ze mlýna na druhé straně bažiny. Budete muset sedět potmě, ale brzy začne svítat a já vám pak přinesu snídani a trochu piva.“

„Váš dům je blízko?“ Znepokojovalo ho, že tu zůstane sám a potmě.

„Kousek dál po břehu. A brzo bude světlo,“ ujistila ho. „Vrátím se, jak to půjde. Musím rozdělat oheň a přinést vodu, probudit děti a dát jim snídani. Pak, až si půjdou po svých, se vrátím. Můžete se usadit tady na sítě a prospat se.“

Vzala ho za ruku, ucítil její hrubou zjizvenou dlaň. Zatáhla, až se musel sklonit, přistrčila mu ruku na hromadu hrubých provazů. „Tady,“ řekla. „Staré sítě. Pro vás nic moc, ale nevím, kam jinam byste mohl jít.“

„Jistěže jsou pro mě dost dobré,“ ujistil ji dychtivě, ale nepřesvědčivě. „Nevím, co bych si počal nepotkat vás. Byl bych přespal v lese a spláchla by mě ta klokotavá voda.“ Pokusil se zasmát. Ona se nesmála.

„Kdybyste slyšel, jak někdo jde, nebo kdyby někdo zkusil dveře, vykopněte zadní stěnu. Jste na kraji příkopu, skulíte se do něj. Když pak poběžíte podél břehu doprava, zavede vás to od moře k přívozu a k mělčině, doleva k lesům. Ale sem nikdo nikdy nechodí, jistě nepřijde ani dnes.“

Přikývl, ale potmě to neviděla.

„Já vím, že se to pro vás nehodí,“ dodala stísněně.

„Jsem za to vděčný. Jsem vděčný vám,“ ujistil ji. Uvědomil si, že ji pořád drží za ruku, a přitiskl si ji ke rtům. Hned mu ji vytrhla a on se ve tmě začervenal za svou hloupost, že jí projevil zdvořilost, jakou možná nikdy nepoznala. Bohaté dámy v bezpečných domech byly na líbání zvyklé. Natahovaly k němu bílé ručky a zvedaly si vějíře k očím, aby zakryly ruměnec. Někdy i klesly na kolena do záplavy hedvábí a políbily mu ruku, přidržely si ji na vlhkých tvářích coby pokání za nějaký nicotný hříšek.

„Promiňte,“ pokusil se vysvětlit. „Jen jsem chtěl říct, že vím, že je to od vás velký dar. Bůh si zapamatuje, co jste pro mě udělala.“

„Přinesu vám trochu kaše,“ slíbila mu chraplavě. Slyšel ji couvat ke dveřím, uviděl proužek měsíčního světla, jak se pootevřely. „Nemáme toho moc.“

„Jenom jestli vám zbude.“ Věděl, že v jejím domě jídla nazbyt nebude. Nemůže si dovolit ho živit.

Tiše zavřela dveře a on poslepu zatápal po hromadě sítí a zatáhl, aby ji rozložil. Do vzduchu se vznesl pach shnilé rybiny a bahna, zabzučely ospalé mouchy. Zaťal zuby odporem a posadil se. Přitáhl si nohy ve vysokých botách k sobě a plášť k tělu, přesvědčený, že tu jsou krysy. Přistihl se, že i když je zoufale unavený, nepřiměje se ulehnout na ty smradlavé uzly. Vynadal si, že je blázen, rozmazlený kněz bez moudrosti a zkušenosti, naivní kluk vyslaný konat náročnou práci v klíčové době. Bál se, že selže, zvlášť teď, když na něm toho tolik závisí. Musí poslouchat zpovědi a udržovat tajemství, v duchu si hýčkal plán na osvobození krále. Bál se, že nebude mít odvahu ani odhodlání ho provést, a chtěl se modlit za to, aby byl silný vyslanec, dobrý zvěd. Pak si uvědomil, že se mýlí. Nebojí se, že neuspěje. Bojí se jako dítě, bojí se všeho, krys v kůlně na sítě a klokotavé jámy tam venku a někde za tím vším má strach z pomstychtivých Cromwellových vojsk a diktátorova temného pohledu.

Seděl ve tmě a čekal.

Alinor přede dveřmi kůlny zaváhala, zaposlouchala se, zda se potmě štrachá jako nějaké zvíře, které tam zavřela. Když nic neslyšela, otočila se a rozběhla se po břehu k vlastnímu domku, obrácenému k bažině, nízké stavbě s rákosovou střechou, usazené v bylinkové zahradě, ohraničené plotem z naplaveného dříví.

V domku bylo všechno tak, jak to opustila, žhavé uhlíky v krbu pod kameninovým poklopem, runy nakreslené do popela, aby nevyskočila jiskra, děti v posteli v rohu pokoje, přikrytý kotlík s kaší u ohniště, aby se do něj nedostaly krysy, a v rohu hřadující slípky, které ospale zakdákaly, když se spolu s ní vedral do místnosti chladný vzduch, páchnoucí bahnem a solí.

Vzala od ohniště vědro a vyšla ven, vydala se podél pobřeží, kde příliv dorážel na bláto a rákosí. Vylezla po břehu a druhou stranou sestoupila po hrubě tesaných schodech až k hlubokému jezírku se sladkou vodou. Přidržela se obitého sloupku, naplnila vědro a odvlekla přetékající břemeno zpátky k domu. Nalila vodu do mísy, postavila ji na stůl, sundala si plášť a umyla si obličej a ruce domácím šedým mýdlem. Zvlášť pečlivě si vydrhla ruce, zahanbeně si uvědomovala, že si je kněz přidržel u rtů a že jistě čpěly celoživotním pachem rybiny, kouře, potu a špíny.

Osušila si ruce do hadříku a chvíli jen tak seděla, vyhlížela z otevřených dveří, za nimiž se už nebe, bledé po celou tuhle bílou noc, víc a víc jasnilo. Uvažovala, proč se cítí tak očarovaná, vždyť se s duchem nesetkala.

Zavrtěla hlavou, aby se vymanila přízrakům, vstala a klekla si u ohně, pomocí hadru zvedla kameninový poklop z uhlíků. Hřbetem druhé ruky vymazala runy načrtnuté ve vystydlém popelu. Nakrmila zářící jádro ohně větévkami, pak dalším dřívím, a když se rozhořelo, postavila nad něj železný kotlík na trojnožce, přilila vodu z vědra, míchala ovesnou kaší uvnitř, pomalu ji přiváděla k varu.

Děti, uložené v jedné posteli, přípravy prospaly. Musela je probudit, zatřást oběma ramenem. Dcera se ze spánku usmála a překulila se tváří k hrubé dřevěné zdi, ale syn se posadil a zjišťoval: „Už je ráno?“

Sklonila se a objala ho, zabořila mu tvář do teplého krku. Voněl svou sladkou vůní, něžný jako štěně. „Ano,“ odpověděla. „Čas vstávat.“

„Je táta doma?“

„Ne,“ řekla prostě. Tu vytrvalou otázku slýchala tak dlouho, že už jí synka ani nebylo líto. „Ne. Obleč se.“

Rob se poslušně posadil na kraj postele a přetáhl si kabát přes lněnou noční košili. Nasoukal se do krátkých kalhot a tkanicemi si je uvázal ke kabátu. Dneska půjde do práce s holýma nohama a bosky. Po dopolední škole chodil plašit vrány na mlýnský statek. Posadil se ke stolu a matka mu nalila do misky kaši.

„A slanina?“ zeptal se.

„Dneska ne.“

Chopil se lžíce a pustil se do jídla, foukal na každé sousto a hlasitě ho srkal. Dala mu kalíšek slabého piva, vodu tady u mokřin nikdy nikdo nepil. Zašla zpátky k posteli, posadila se na kraj a sáhla dceři na rameno.

Alys se obrátila, otevřela tmavě modré oči a podívala se na mámu, jako by přicházela ze zlého snu. „Šla jsi v noci ven?“ zeptala se jí.

Alinor to překvapilo. „Myslela jsem, že spíš.“

„Slyšela jsem tě, jak se vracíš.“ Dívka vzdychla, jako by se chystala znovu usnout. „Ve snu.“

„Co se ti zdálo?“

„Že jsi na hřbitově potkala kocoura.“

Obě zpozorněly. „Jakou měl barvu?“

„Černou,“ vzpomínala dívka.

„A co dál?“

„Nic. To bylo všechno. Stála jsi před ním a on tě viděl.“

Alinor o tom uvažovala, zkoumala to jako vědma. „Viděl mě?“

„Viděl tě, viděl všechno.“

Alinor přikývla. „Nikde o tom nemluv,“ varovala ji.

Dívka se usmála. „Jistěže nebudu.“ Odsunula přikrývku a vstala, rovná jako břízka, vysoká, světlé vlasy zapletené do copu na zádech, pleť anglosasky bílou. Obrátila se k hromádce oblečení v nohách postele a natáhla si sukni z plstěné vlny s uschlým blátem na lemu a záplatovanou košili. Posadila se na stoličku u stolu, umyla si tvář a ruce a pak odnesla mísu ke dveřím a vylila ji na bylinky venku.

Alinor si přitáhla stoličku mezi děti a sepnula ruce. „Pane, děkujeme ti za náš denní chléb,“ spustila tiše. „Ochraňuj nás před hříchem dnes a navždy. Amen.“

„Amen,“ opakovaly děti a Alinor nandala jídlo dceři a sobě, další porci nechala v kotlíku.

„Můžu si ji vzít?“ zeptal se Rob.

„Ne.“

Odsunul stoličku a klekl si na zem, aby mu požehnala. Položila mu ruku na rozcuchané kudrnaté vlasy. „Bůh ti žehnej, synku.“

Bez dalších řečí vzal z háčku u dveří čepici, nasadil si ji na hlavu a otevřel dveře. Do šeré místnosti pronikl křik racků a slaný ranní vzduch. Vyšel ven a zabouchl za sebou dveře.

„Přijde brzy,“ poznamenala Alys. „Zas bude kopat s míčem o kostelní vrata.“

„Já vím,“ odpověděla Alinor.

„Vypadáš divně,“ poznamenala dcera k matce. „Nějak jinak.“

Alinor se obrátila k dceři a usmála se. „Jak? Jsem stejná jako včera.“

Alys vycítila klam z toho, jak matka klopila oči. „Vypadáš jako v tom mém snu. Kam jsi šla?“

Alinor sebrala prázdné misky a naskládala je na stůl. „Šla jsem se do kostela modlit za vašeho otce.“

Dívka přikývla. Moc dobře věděla, že byla svatojánská noc. „A viděla jsi ho?“ zeptala se tiše.

Alinor zavrtěla hlavou. „Neviděla.“

„Takže možná žije? Když jsi ho neviděla, není mrtvý. Třeba se ještě vrátí.“

„Nebo mi chyběl dar vidění.“

„Možná. Třeba jsi potkala černého kocoura a ten tě prohlédl.“

Alinor se usmála. „Nemluv o tom,“ napomenula dceru. Pomyslela na kněze, čekajícího na kaši v kůlně. Uvažovala, jestli ji prohlédl stejně jako černý kocour v dceřině snu.

Dívka si prohrábla husté světlé vlasy, odsunula si je z tváře, nasadila si na zlatý cop čepec. Posadila se a pustila se do obouvání. „Kéž bysme to věděli,“ zabručela podrážděně. „Mně nechybí, ale ráda bych věděla, jestli mám ještě čekat. A není to spravedlivé k Robovi.“

„Já vím,“ přisvědčila Alinor. „Pokaždé, když připluje loď k mlýnskému molu, ptám se po něm, ale nikdy se nic nedozvím.“

Dívka zvedla botu a prostrčila prst dírou v podrážce. „Je mi líto, máti, ale potřebuju nové boty. Tyhle jsou děravé na špičce a v podrážce.“

Alinor se dívala na záplatované svršky a spravované podrážky. „Až seženu peníze, zajdu na trh,“ slíbila jí.

„Ale aby to bylo do zimy.“ Dívka si natáhla prošlapané boty. „Dneska večer možná přinesu králíka. Včera jsem nalíčila oko.“

„Snad ne na polích sira Williama?“

„Ne tam, kudy chodívá správce,“ ušklíbla se uličnicky.

„Přines ho a já ho udělám dušeného,“ slíbila Alinor a pomyslela si, že má na starosti další hladový krk, pokud kněz do večerního odlivu neodejde.

Dívka si klekla před matku a Alinor jí položila ruku na útlou šíji. „Bůh ti žehnej a ochraňuj tě.“ Pomyslela přitom na dceřin mladistvý půvab a na mlynáře a jeho mládence, jak z ní nespouštějí oči, když přechází dvůr, a vtipkují, že si za pár let najde manžela.

Dívka se na matku usmála, jako by vnímala její obavy. „Já se o sebe postarám,“ ujistila ji zlehka a dala se na odchod, přitom vyhnala slepice ze dveří a z branky, aby se mohly pustit k pobřeží.

Alinor počkala, dokud neuslyšela vzdalující se křupání oblázků pod dceřinýma nohama, kráčejícíma po břehu k přívozu. Teprve když zvenku neznělo nic než křik ptáků, nabrala horkou kaši do další misky, misky svého ztraceného manžela, vzala jeho dřevěnou lžíci a kalíšek naplněný slabým pivem a odnesla to do kůlny.

Zaklepala na dveře, sklonila se pod prohnutým dveřním trámem a vešla. Spal, natažený na sítích, poctivý vlněný plášť roztažený pod sebou, hezké vlnité vlasy rozhozené kolem tváře. Prohlížela si jeho bledou pleť a dlouhé tmavé řasy, spící tělo plné síly, hruď a paže a nohy v drahých jezdeckých botách. Každý by v něm poznal cizince, nepatřícího na tento chudý ostrov na jižním pobřeží Anglie. Jediný pohled by všem prozradil, že je to šlechtic. Působil jako pěst na oko, roztažený na smradlavých sítích v sešlé kůlně, stejně jako by se ona nehodila do hedvábí a parfémů na královském dvoře za starých časů, když měl král dvůr v Londýně.

Zdálo se jí neuctivé ho budit, ale chladnoucí miska v rukou jí připomněla, že jestli nechá kaši ležet na zemi a on se probudí a najde ji vystydlou a sraženou, udělá se mu špatně. A tak se sklonila, postavila kalíšek piva na zem a lehce mu zatřásla špičkou boty.

Okamžitě se mu zachvěla víčka, otevřel oči a vyskočil. „Ach! To jste vy, paní.“

Podala mu misku a kalíšek piva. „Kaše,“ oznámila. „Vím, že pro vás není dost dobrá.“

„Je od vás a od Boha a já jsem za ni vděčný,“ odpověděl. Položil misku, lžíci a kalíšek na zem, klekl si a šeptem vzdal dlouze latinsky díky. Alinor nevěděla, co má dělat, sklonila hlavu a zašeptala „amen“, když skončil. Kněz v kostele jí však řekl – říkal to všem –, že Bůh nemluví latinsky, že Bůh mluví anglicky a má se oslovovat anglicky a že všechno ostatní je podvod a kacířství a papeženský výsměch pravdě světa.

Posadil se se zkříženýma nohama na sítě, jako by se nehemžily hmyzem, a pustil se do kaše jako hladový žebrák. Vyškrábal dřevěnou lžící dřevěnou misku a vypil kalíšek piva.

„Omlouvám se, víc toho není,“ řekla rozpačitě. „Ale jestli tu ještě budete, přinesu vám na oběd rybí polévku.“

„Bylo to moc dobré. Měl jsem hlad,“ usmál se. „Jsem vám vděčný, že jste se se mnou podělila o jídlo. Doufám, že jste sama nehladověla, abyste mě mohla nakrmit?“

Provinile pomyslela na svého chlapce, který by uvítal bohatší snídani. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „A dcera možná přinese maso.“

Přimhouřil oči, jako by přemýšlel nad kalendářem, jestli není nějaký svátek nebo postní den, který by měl dodržet. Usmál se. „Je den svatého Jana. Rád bych dobře pojedl, ale jestli máte málo, nechte si to prosím pro sebe a svoje děti. Prokázala jste mně a Bohu velkou službu, když jste mě tu schovala. Nechci, abyste hladověla. Jsem na to zvyklý.“

Tvář se jí rozjasnila, rozesmála se a jeho ta náhlá proměna překvapila. „Vsadím se, že jsem na hlad zvyklejší než vy!“

Musel se zadržet, aby ji nepohladil po veselé tváři. „Máte pravdu,“ usoudil. „Půst jsem si vybral sám, je to součást mé víry.“

„Říkala jsem si, že vás dnes dopoledne odvedu k panství,“ nabídla mu. „Můžete promluvit se správcem a zkusit, jestli vás přijme.“

„Uvítám vaši pomoc. A rád bych se s ním setkal. Půjdeme zpátky stejně, kudy jsme přišli?“

„Ano.“

„Pak si najdu cestu. Půjdu sám. Nebudu vás vystavovat nebezpečí.“

„Je to bažina,“ připomněla mu. „Musím vás vést. Půjdu před vámi, aby to nevypadalo, že jdeme spolu.“

Přikývl. „Musíte se ode mě držet dál.“

„Dobře.“

Chvíli mlčeli. „Posadíte se?“ vyzval ji. „Posadíte se a promluvíte si se mnou?“

Zaváhala. „Musím se dát do práce.“

„Jenom na chvilku.“ Překvapil sám sebe, že stojí o její společnost, když by měl využít samotu k modlitbě.

Svezla se na zem, nohy si zastrčila pod hrubou vlněnou sukni. V kůlně panovalo přítmí, páchla po soli, chaluhách a smradlavém bahně. Podlahu tvořila udusaná zem, sítě byly ledabyle poházeny jedna na druhé, v klecích na humry hnily staré mořské řasy a škeble.

„Co byste dělala, kdybych vás nezdržoval?“ zeptal se jí.

„Dnes dopoledne bych plela zahrádku, uklízela v domě, trhala bylinky na sušení a louhování, možná spřádala vlnu. Odpoledne půjdu do bratrova domu u přívozu, pracovat s ječmenem ve varně. A pekla bych chleba. Někdy pracuju na mlýnském statku – v mléčnici nebo v pekárně –, jinak pleju, kopu nebo sklízím, podle sezony.“ Pokrčila rameny. Bylo jasné, že má dost a dost úkolů na to, aby je všechny vylíčila. „A protože je svatého Jana, budu večer znovu trhat bylinky ve vlastní zahrádce i u přívozu a pak je louhovat v bratrově domě. Občas si pro mě někdo pošle, k porodu nebo v nemoci. Některé večery chodím do kostela. Neškodí si na chvíli sednout.“

„Asi se cítíte osamělá?“

„Ne – ale stýská se mi po matce,“ přiznala.

„Po manželovi ne?“

„Jsem ráda, že jsem se ho zbavila,“ nerozpakovala se s odpovědí. „Mrzí mě jen ta loď.“

„Nechoval se k vám dobře?“ Sevřel ruce v klíně, aby ji nechytil za ruku. Pomyslel si, že ten chlap musel být netvor, když ubližoval takové ženě – a co kněz v kostele, co její bratr, že ji neochránili?

Zavrtěla hlavou. „Ne hůř, než jak to chodí. Nikdy jsem si nestěžovala. Ale potřeboval hodně jíst a obsluhovat. Nevděčná práce být jeho ženou. Jenže bez něj máme málo peněz, moc nevyděláme a nic neušetříme. Mám strach o dcerku, každý den pracuje na mlýnském statku, a je tak hezká. Za dva tři roky se vdá, bůhví, jak pro ni dám dohromady věno. A mám strach o chlapce, dospívá a po tátovi nezdědil ani loď. Asi dostane převoznictví po mém bratrovi, ale až zadlouho, a to je těžké živobytí. Nevím, co s dětmi bude.“ Zavrtěla hlavou, zřejmě o tom často uvažovala. „A ani se mnou. Bůh nás chraň, ať nemusíme jít žebrotou.“

„Nemůžete přece žebrat,“ vyhrkl ohromeně. „Tak nemůžete klesnout.“

„No, vypůjčujeme si,“ přiznala a z náznaku veselí poznal, že pytlačí zvěř z pozemků sira Williama.

„Bůh to nezakazuje, pokud jde jen o králíky,“ ujistil ji a vysloužil si uličnický úsměv. „Ale musíte si dávat pozor…“

„To dáváme,“ potvrdila. „A sir William se stará jen o vysokou a bažanty. Třeba se nám podaří koupit loď. Třeba se časy zlepší.“

„Nemáte žádného muže, který by zaujal místo po manželovi?“ Vzpomněl si, jak na někoho čekala o svatojánské noci u kostela.

Překvapilo ho opovržení, s jakým odvrátila hlavu. Znal vévodkyně, které byly méně povýšené.

„Já se znovu nevdám.“

„Ani kvůli lodi?“ Usmál se.

„Nikdo s lodí by si mě se dvěma dětmi nevzal,“ poznamenala. „Tři hladové krky.“

„Vaše dcera je jako vy?“ zeptal se a pomyslel si, že musí být krásná jako princezna z pohádky, jako princezna v přestrojení.

„Vlastně ne,“ odpověděla s úsměvem. „Ta si dělá velké naděje. Poslouchá strýce, myslí si, že člověk může být, kým si vzpomene, že jí svět leží u nohou, že se všechno změnilo. Je na straně parlamentu a lidí. Nevyčítám jí to, doufám, že se dožije něčeho lepšího, ona i Rob.“

„Váš syn?“

Jakmile vyslovila jeho jméno, tvář jí zjihla. „To je rozený léčitel. Podědil dar po mé matce. Odmalička se se mnou batolil v bylinkové zahrádce, poznával, jak se co jmenuje a na co působí. A já ho naučila, jak se co používá, někdy chodí se mnou k nemocným nebo k umírajícím. Kéž bych ho tak udržela ve škole, aby získal vzdělání! Bystrý a vzdělaný člověk si vybuduje slušné živobytí mezi bohatými lidmi, třeba v nějakém městě.“

Pokrčila rameny. „Ne tady. Mně platí jídlem a hrstkou pencí za bylinky. Mí pacienti jsou chudobní lidé. Šlechta je jenom v panství. Ošetřovala jsem lady, než umřela, a taky jejího syna, je to pár měsíců. Dvakrát do roka tam zajdu do palírny a doplním zásoby, uklidím tam, ale když je jeho lordstvo nemocné, pošle si pro doktora do Chichesteru.“

„Jste zdatná léčitelka?“ zeptal se. „Co všechno dokážete?“

„Jen bylinky a hojení,“ odpověděla opatrně. Předpokládala, že neví nic o mnoha pečlivě odstupňovaných kategoriích léčitelů, kteří používají přírodní postupy, a těch, kdo čerpají z temných umění a dokázali by otrávit celou vesnici. „Jsem porodní bába. Mívala jsem licenci, dokud byl biskup v paláci a vydával je – než ho vyhnali a utekl. Umím vytrhnout zub a napravit zlomenou kost, vyříznout bradavici a zahojit vřed, ale nic jiného nedělám. Jsem léčitelka a hledačka ztracených věcí.“

„Našla jste mě,“ usmál se.

„Byl jste ztracený?“

„Podle mě je ztracená celá Anglie,“ pronesl vážně. „Nemůžeme sesadit krále z trůnu, neumíme si vybrat, jak uctívat Boha. Nemůžeme postavit parlament nade vše. Nemůžeme válčit s králem určeným Bohem, aby nám vládl.“

„Já nevím.“

Zaváhal. „Neříkala jste včera v noci, že váš bratr straní parlamentu?“

„Odešel odsud, bojoval a byl by zůstal u nové armády. Jenže když otec umřel, musel se vrátit domů a ujmout se převoznictví. Naše rodina má ta práva po generace, jsme nájemci převozního domu.“

„Je to jediná cesta, jak se dostat na pevninu? Na loďce vašeho bratra?“

„Není to loďka,“ opravila ho. „Spíš vor na provaze přes Široký potok,“ vysvětlila. „Teče mezi ostrovem Sealsea a pevninou. Není hluboký, při odlivu ho projdete. Brod je dlážděný, takže nezapadnete do bahna. Můj bratr ho udržuje, převáží lidi, kteří si nechtějí namočit nohy, a ženy, co jdou na trh se spředenou přízí nebo jiným zbožím, vozí povozníky při přílivu a sira Williama, ten na přívoz nakládá koně a kočár, když je voda moc vysoká.“

„Bratr vesluje?“

Zavrtěla hlavou. „Přetahuje vor na laně. Je to jako plovoucí most, tak velký, že se na něj vejde vůz. Za přílivu je proud hodně silný. Přívoz je ze dvou stran připoutaný k provazu nahoře, aby ho proud nestáhl do bahna a na moře.“

Viděl, jak při té představě zbledla. „Odjakživa se bojíte vody?“ zeptal se zvědavě. „I když žijete tady, na pobřeží?“

„Dcera převozníka a manželka rybáře.“ Usmála se. „Vím moc dobře, že je to hloupost, ale vždycky jsem měla z vody hrůzu.“

„Jak byste tedy rybařila, kdybyste získala loď?“ napadlo ho.

Usmála se a maličko pokrčila rameny, zvedla se a vzala misku a kalíšek. „Musela bych najít kuráž. Umím veslovat a rozhazovat sítě, děti by mi pomohly. Nejezdila bych na hluboké vody. Držela bych se v zálivu. A kdyby vaše strana získala navrch, král se zase vrátil k moci a církev by se obrátila k papeži, mohla bych prodávat ryby na trhu a po domech po všechny postní dny.“

„Až se dostanu domů, pošlu vám peníze na loď,“ slíbil jí.

Usmála se, jako by žertoval. „Kde máte domov?“

Zaváhal, ale chtěl se jí svěřit. „Žiju ve svém semináři v Douai ve Francii. Jako dvanáctiletého kluka mě tam rodina poslala, do anglické školy, a já tam zůstal a složil kněžský slib. Když začala válka, byli rádi, že jsem bezpečně z cesty. Otec bojoval proti parlamentu a byl poražen, zranili ho u Naseby. Teď je s matkou ve vyhnanství, s královnou v Paříži, 3 a já jsem kněz ze semináře, pověřený výpravou do Anglie. Mám přivádět lid zpátky na pravou víru.“

3 Henrietta Marie Bourbonská (česky též Jindřiška Marie, 1609–1669), dcera francouzského krále Jindřicha IV. Za Karla I. Stuarta se provdala roku 1625 a do roku 1649 byla tedy formálně i anglickou královnou, byť nekorunovanou, protože se odmítla zříct katolicismu a konvertovat k anglikánství. Po porážce a uvěznění krále odešla do Francie, kde se kolem ní shromažďovali angličtí roajalisté a katolíci, kteří se pokoušeli o získání prostředků na porážku anglických parlamentních vojsk a na osvobození krále. Poznámka redaktora.

„Není nebezpečné sem jezdit?“

Zaváhal. Vyzvědačství se trestalo smrtí a kacířství taky. Jeho škola byla hrdá na své mučedníky, tesala jejich jména do zdi a nechávala před ní hořet svíce. V mládí toužil stát se jedním z těch posvěcených mrtvých. „Od té doby, co se král Jindřich odvrátil od pravé víry, poslala moje škola do Anglie mnoho mučedníků. Církev se navzdory přání lidí změnila, před více než stovkou let, ale my se nezměnili. Putuju ve stopách mnohých svatých.“ Usmál se jejímu užaslému pohledu. „Vážně jsem si to sám zvolil. A je mnoho bezpečných domů a přátel, pomáhají mi. Mohu jezdit po zemi a neopustit římskokatolickou půdu. Každý večer se modlím v nějaké skryté kapli. Parlament si teď vůči králi dovolil moc a armáda ještě víc. Máme příležitost. Po celé zemi se města a vesnice staví za krále a tvrdí, že ho chtějí zpátky na trůně. Lidé chtějí mír, chtějí svobodně uctívat Boha.“

„Vrátíte se do té doby zpátky do školy?“ zeptala se pochybovačně, myslela si, že ten den nikdy nenastane.

„Ne. Je jedna věc, velká věc, a tu musím vykonat, než se budu moci vrátit domů.“ Odolal lákání svěřit jí víc.

Okamžitě to uhodla. „Nechystáte se snad na ostrov Wight?“ zašeptala. „Za králem?“

Jeho mlčení jí prozradilo, že se nespletla.

„Takže vidíte, proč byste se se mnou neměla nechat vidět,“ připomněl. „A já nikdy nepřiznám, že jsem vás potkal, že jste mě schovala. Ať se stane cokoli, ať mě stihne cokoli, nikdy vás nezradím.“

Vážně přikývla. „Jestli chcete na panství, musíme bažinu projít za odlivu. Zastihneme správce u snídaně, a když vás odmítne, bude pořád čas vrátit se zpátky, než nastoupí pořádný příliv.“

Zvedl se ze svého hnízda sítí, oprášil si kabát a přehodil si plášť kolem ramen. „Půjdeme tedy bahnem?“

Znovu přikývla. „Podle mě nikoho nepotkáme. Skoro nikdo sem nechodí. Až se dostaneme k panství, povede cesta v dolíku mezi keři. Jestli tam na někoho narazíme, schováte se v příkopu. Kdybyste musel utéct, držte se škarpy, zavede vás do vnitrozemí. Tam se schováte v lesích.“

„A co uděláte vy?“

„Řeknu, že jsem si nevšimla, že za mnou jdete. Že jsem šla na pláž hledat vejce rybáků.“ Obrátila se a otevřela dveře. „Počkejte tady.“

Najednou se v nehybném vzduchu rozeznělo něco jako kanonáda, náhlý rámus, hukot vody a pak strašlivý rachot.

„Co je to?“ Lekl se, položil ruku na svou vzácnou tornu.

„Jenom mlýn,“ vysvětlila klidně. „Otevřeli náhon, otáčejí se mlýnské kameny. Za tak klidného dne se to nese daleko.“

Vyšel za ní do jasného rána. Bahnité dno a tůně vody se leskly jako zašlé stříbro, táhly se k obzoru, oslnivé a zvláštní. Skřípání a klapání neustávalo, jako by někdo otevíral železnou pekelnou bránu, táhl ji po kamenné dlažbě.

„Je to tak hlasité!“ podivil se.

„Člověk si zvykne.“ Sešla ze břehu na kamenitý úsek, který se táhl do bahna bažiny a pak se ztrácel v mělkém řečišti. Šel vedle ní, tlumok na zádech, podpatky jezdeckých bot se mu bořily do bahna a odlepovaly se s příšerným mlaskáním. Najednou se mělkým příkopem vedle něj prohnal nápor vody, až leknutím nadskočil.

Zasmála se. „To je z náhonu, voda ze mlýna.“

„Všechno je tu tak divné,“ postěžoval si. Styděl se, že se vylekal vody, která teď tekla vedle nich v jinak nehybné krajině. „Můj domov je na severu, samé vysoké kopce, vřesoviště, je tam hodně sucho… Tohle je pro mě jako cizí země, jako nížiny.“

„Mlynář otvírá stavidla na mlýnském rybníku, aby mu voda roztočila kolo,“ vysvětlila Alinor. „A pak odtéká do moře.“

„Pokaždé při odlivu?“ zeptal se a sledoval proud vedle sebe.

„Nemele vždycky. Tolik mouky není třeba. Ale skladuje si obilí a posílá ho do Londýna, když jsou dobré ceny.“

Slyšel jí v hlase podráždění. „Chcete říct, že kšeftuje? Kupuje zrní levně a posílá ho na prodej za londýnské ceny?“

„Není o nic horší než všichni ostatní,“ povzdechla si. „Ale těžko se dívá na to, jak odplouvá loď s obilím, když člověk nemá peníze na bochník chleba a nemůže si vydělat a koupit mouku.“

„Jeho lordstvo nestanovilo cenu bochníku? To by mělo.“

Pokrčila rameny. Dobrý pán by určil cenu a postaral se, aby si mlynář nebral jako poplatek víc než hrst pšenice. „Sir William tu často není. Jezdí do Londýna. Asi o tom neví.“

Cesta, po které šla, pro něj byla neviditelná, stáčela se od mlýnské strouhy k vyvýšenému ostrůvku z rákosí a pak k dalším, rozesetým v měkkém bahně. Voda zálivu všude kolem bublala a couvala. Někdy se ocitli na pevném oblázkovém podloží, na straně k moři měli hlubší tůň, v níž viděl hejna drobných rybek opuštěných ustupující vodou, někdy šli po písku zčeřeném ubývajícím mořem. Vzpomněl si na nebezpečí pohyblivých písků a pečlivě kráčel v jejích stopách. Divil se, jak může znát cestu kolem hlubokých potoků protékajících bezvýraznou bažinou. Ale zkušeně kličkovala sem a zase tam, razila si cestu, někdy po mořském dně, někdy rákosím, někdy po klikatícím se pobřeží, kde napůl pohřbené sloupy a v bahně utopené hráze svědčily o tom, že tu někdo kdysi postavil vlnolam a zabral si půdu, ale pak ji o něj zase připravilo nesmlouvavé moře.

Když po více než hodině chůze zahnula do vnitrozemí, dostali se do zarostlé uličky, na niž se z obou stran tlačily hlohy. Dával si pozor, držel se zpátky, aby mohl zmizet z očí, jakmile by někoho spatřil nebo ji slyšel pozdravit. Zároveň šel tak blízko, aby ji mohl sledovat, jak kráčí po klikaté stezce vedoucí k vysokým střechám panství, sotva viditelným nad hustými stromy. Podél cesty rostly ostružiníky, tahaly ho za rukávy. Stezka nebyla moc prošlapaná, rolníci raději chodili po cestě, a dokud byl král na trůně a sir William měl jeho přízeň, všichni vysoce postavení hosté přijížděli v kočárech z pevniny přes brod za odlivu, zdobenou branou k dvojitým dveřím, kde čekala řada livrejovaných sluhů a ukláněla se, jakmile se dveře kočáru otevřely. Ale livrejovaní sluhové utekli bojovat k nové armádě, žádní významní hosté od začátku války nepřijeli a sir William se přidal k prohrávající straně.

Stromy přešly v louku se zakrslými keři a špatně posekanou trávou, oba rychle zdolali tu volnou plochu k útočišti vysoké zdi z nalámaného kamení a červených cihel. Alinor se zastavila s rukou na klice dřevěných dveří.

„Tohle je váš bezpečný dům? Čekali vás? Mám říct správci vaše jméno?“

„Doufal jsem, že se sem dostanu,“ připustil James. „Sir William řekl, že se tu se mnou setká. Ale nevím, kolik toho prozradil svému správci. Nevím, jestli je pro vás bezpečné sem přijít a mluvit o mně. Možná bych měl jít sám.“

„Bezpečnější bude, když zůstanete tady. Řeknu, že jsem vás potkala náhodou a dovedla vás sem. Počkejte tady.“ Ukázala na kopku sena, ledabyle postavenou z bídné trávy na louce u moře. „Schovejte se za ni a dávejte pozor. Pokud se do hodiny nevrátím, pak se stalo něco zlého a radši utečte. Běžte zpátky podél pobřeží a zůstaňte na břehu. Schováte se, dokud voda večer zase neustoupí, a za soumraku se přebrodíte po cestě.“

„Bůh vás ochraňuj,“ řekl nervózně. „Nerad vás posílám do nebezpečí. Jeho lordstvo mě ujistilo, že mi tady nic nehrozí. Jenom nevím, jestli to řeklo svému správci.“

„Jestli vás budou chtít uvěznit a mě pošle, ať vás přivedu, sundám si zástěru. To bude signál,“ oznámila mu. „Pokud přijdu se zástěrou v ruce, utečte.“

Zbledla strachem, pevně svírala rty. Bez dalších slov se obrátila a zmizela dveřmi ve zdi do kuchyňské zahrádky. Prošla mezi záhonky bylinek a zeleniny ke kuchyňským dveřím panství, zula si dřeváky a zaklepala na dveře.

Kuchařka otevřela horní půlku dveří, usmála se, když uviděla Alinor, a oznámila jí: „Dneska nic nepotřebuju, má milá. Jeho lordstvo se vrátí až zítra a zapékaného úhoře nechystám pro nikoho jiného.“

„Přišla jsem za panem Tudeleym,“ vysvětlila Alinor. „Kvůli svému chlapci.“

„Žádná práce tu není,“ oznámila jí kuchařka hned, zvedla poklici velikého kotle a zamíchala obsah. „V tomhletom dnešním světě není pro nikoho nic a nikdo neví, co bude dál. Nic dobrýho nikoho nečeká, když král zmizel a parlament se vzbouřil. Náš pán věčně jezdí do Londýna, snaží se je přivést k rozumu a nikdo nikoho neposlouchá, jen samotnýho ďábla.“

„Já vím,“ kývla Alinor a vešla za ní do vyhřáté kuchyně. „Ale stejně s ním musím mluvit.“ Ucítila hovězí vývar a žaludek se jí sevřel hlady. Našpulila rty, aby potlačila sliny, které se jí seběhly. Kuchařka zvedla hlavu od práce, otřela si zpocený obličej zástěrou a křikla na někoho v domě, ať se zeptá, jestli pan Tudeley přijme paní Hnilku. Alinor čekala u dveří, slyšela, jak sluhové zjišťují, jestli má být pozvána dál, a pak strčil do kuchyně hlavu sluha a pobídl ji: „Pojďte, paní.“

Vydala se za ním chodbou kolem skladišť ke dveřím správcovy kanceláře. Otevřel jí je a Alinor vešla. Pan Tudeley seděl za stolem, před sebou rozložené papíry. „Paní Hnilko,“ oslovil ji a sotva vzhlédl. „Chtěla jste se mnou mluvit?“

Alinor udělala pukrle. „Dobrý den přeju, pane. Chtěla. Chci.“

Sluha odešel a zavřel za sebou dveře. Správce čekal, předpokládal, že požádá o prominutí pachtu za kvartál. Každý věděl, že paní Hnilka a její děti žijí z ruky do huby. Nikdo nijak zvlášť nelitoval opuštěnou ženu pijana.

„Včera v noci jsem byla u kostela a potkala jsem tam muže. Řekl mi, že se jmenuje James,“ vychrlila ze sebe. „Otec James. Přivedla jsem ho sem. Čeká za stohem sena na louce.“

„Přivedla jste mi ho, abych ho uvěznil, vzbouřeneckého kněze?“ zeptal se jí pan Tudeley chladně a vpíjel se do ní pohledem přes prsty spojené do stříšky.

Alinor polkla, v puse jí vyschlo, tvář jí ztuhla. „Jak myslíte, pane. Já se v takových věcech nevyznám. Řekl, že chce, abych ho sem zavedla, a tak jsem to udělala, nic o tom nevím. Pokud je to přítel jeho lordstva, musela jsem ho poslechnout. Pokud je nepřítel, pak vám ho odevzdávám.“

Pan Tudeley se usmál její úzkosti. „Takže nejednáte z nějaké zásady? Nepřipojila jste se na stranu svého bratra, paní Hnilko? Nestala jste se jednou z těch věšteckých kazatelek? Nechcete ho vidět shořet na hranici za kacířství? Nechcete ho vidět oběšeného a utopeného pro zradu?“

„Já nepřeju nikomu nic zlého,“ prohlásila Alinor rychle. „A věřím tomu, čemu můj pán. Co si myslí sir William, to je správné. Nepřísluší mi to soudit. Nechci soudit. Přivedla jsem vám ho, abyste mohl udělat správnou věc, pane Tudeley. Přivedla jsem vám ho, abyste rozhodl vy.“

Její vážná bledá tvář ho přesvědčila. Zvedl se. „Udělala jste moc dobře.“ Sáhl do kapsy a vytáhl hrstku pencí. Odpočítal jich dvanáct, šilink v mědi, dvoudenní výdělek pomocné síly na statku, jako byla Alys. „To je pro vás,“ podal jí to. „Za službu jeho lordstvu, i když jste nevěděla a pořád nevíte, co si přeje. Za to, že jste dobrá služebnice v nejhlubší neznalosti.“ Krátce se zasmál. „Za to, že jste udělala správnou věc, i když jste nevěděla, co děláte, nevědomá jako ptáček!“

Alinor nemohla odlepit oči od hromádky mincí.

Sáhl do zásuvky a vytáhl váček, otevřel ho a položil vedle hromádky pencí malou stříbrnou minci. „A podívejte se,“ dodal. „Stříbrný šilink. Za ten si koupíme vaše mlčení. Jste chudá žena, ale nejste blázen a nejste klepna. Ani slovo o tomhle, paní. Je to velice důležitá věc. Jsme pořád ve válce a nikdo neví, kdo vyhraje.

Jestli o tomhle někdo promluví, dopadne to nejhůř pro vás. Pro mě ne – já to zapřu a nikdo nebude věřit vašemu slovu proti mému. Ani pro jeho lordstvo, které tu ani není. Ani pro toho muže, který čeká tam u kupky sena. Ten uteče daleko a rychle jako zajíc před lovci. Budete to vy, vás hodí do vody za falešnou víru, za falešné jednání, za falešné řeči. Budete to vy, vás označí za zvěda, zrádce, nebo přinejmenším za drbnu. Vás nechají v proudu, sukně vás budou stahovat ke dnu a přijde moře. Rozumíte mi?“

„Ano,“ zachraptěla Alinor hrdlem staženým strachem. „Dej Bůh, ať se to nestane. Přísahám, že ani neceknu. Ano, pane.“

„Takže řekneme, že jste dnes za mnou přišla poptat se, jestli nemám práci pro vašeho synka. A já vám oznámil, že spolu můžete přijít a vyplít bylinkovou zahrádku, vybrat, co je třeba teď v létě nasušit, a uklidit palírnu. Zaplatíme vám jako obvykle: šestipenci za den každému. Tyhle peníze utrácejte opatrně, postupně a nikdy nikomu neřekněte, odkud pocházejí. Šilink si schovejte a neprozraďte, že je ode mě.“

„Ano, pane,“ přisvědčila znova.

Přikývl. „A odpustím vám pacht za tento kvartál.“

Obrátil otočný stolek, až měl před sebou zásuvku s písmenem „H“. Vytáhl nájemní knihu a odškrtl si její jméno. „Tak.“

„Děkuju vám,“ vypravila ze sebe Alinor znova, celá bez dechu úlevou. „Bůh vám žehnej, pane.“

„Teď běžte. Řekněte tomu muži na louce, ať přijde nenápadně ke dveřím, kterými chodí poddaní platit pacht. Rozumíte? Ať dá pozor, aby ho nikdo neviděl. A my dva už o tom spolu nikdy nepromluvíme. A vy o tom nepromluvíte nikdy s nikým.“

„Ano, pane,“ zopakovala naposled, shrábla peníze rychle jako zloděj, ukryla si je do kapes a v okamžiku byla ze dveří.

Vyšla bočním vchodem, používaným ve dnech, kdy se vybíralo pachtovné, aby se ujistila, že jsou odemčené, prošla kuchyňskou zahrádkou, vzala si dřeváky a už obutá prošla brankou na louku. Kdokoli, kdo by ji viděl, by si myslel, že volí nejpřímější cestu zpátky do svého domu na druhém konci zálivu. Otec James, který vyhlížel zpoza kupky sena, ji viděl vycházet z dřevěných dveří v kamenné zdi, šla zlehka, s hlavou vztyčenou, zástěrou uvázanou kolem pasu, sukně jí šustila o posekanou trávu, která se rozvoněla typickou vůní sena a suchého polního kvítí. Jakmile ji uviděl, její uvolněný půvabný krok, věděl, že mu nic nehrozí. Žádný jidáš by nedovedl takhle jít. Zářila jako světec na mozaikovém okně kostela.

„Jsem tady,“ ozval se, když obešla kupku.

„Máte jít dovnitř,“ vyřizovala zadýchaně. „Nic vám nehrozí. Těmi dveřmi ve zdi, kterými jsem vyšla, a pak doleva skrz kuchyňskou zahrádku. Jsou tam malé dveře do domu – z černého dubu – po straně vlevo. Tamtudy vejděte. Jsou odemčené. Správcova kancelář je jen dva kroky chodbou doprava. Jeho okno vede do kuchyňské zahrádky. Čeká na vás. Jmenuje se pan Tudeley.“

„On ne… nebyl… nenavedl vás nějak?“

Zavrtěla hlavou. „Zaplatil mi,“ usmála se a celá se chvěla úlevou, „že jsem vás přivedla. Je na vaší straně. A zaplatil mi za mlčení. Jsem teď mnohem bohatší, když jsem vás potkala.“

Vzal ji za ruce. „A já taky, díky tomu, že jsem potkal vás.“

Chvíli jen tak stáli a pak ji pustil. „Bůh vám žehnej a pomáhej vám, ať se vám daří,“ pronesl slavnostně. „Budu se za vás modlit, a až se dostanu zpátky do Francie, pošlu vám peníze.“

„Nic mi nedlužíte,“ bránila se. „A pan Tudeley mi už dal dva šilinky. Celé dva šilinky!“

Pomyslel na svůj seminář, na zlatou desku na oltáři, na lesk diamantů a rubínů na svatyních, na zlatý krucifix na zlatém řetízku na svém krku. Dnes večer bude jíst na stříbře a spát v nejjemnějším lnu, zatímco mu někdo vypere košili a vyleští boty. Zítra nebo pozítří se setká se sirem Williamem, najmou loď a podplatí muže bohatstvím, které přinesl. A tahle žena se tolik raduje, že dostala dva šilinky! „Budu se za vás modlit.“ Zaváhal. „Koho mám v těch modlitbách jmenovat?“

Usmála se. „Jsem Alinor. Alinor Hnilka.“

Přikývl. Nenapadalo ho už, jak by ji zdržel, ale přistihl se, že se mu ještě nechce se s ní rozloučit. „Budu se za vás modlit. A za to, abyste si pořídila tu svou loď.“

„Možná pořídím,“ kývla.

Promluvili oba najednou a oba se zarazili.

„Vrátíte se někdy…?“

„Jestli se vrátím…“

„Nemyslím si, že se sem vrátím,“ připustil. „Musím jít tam, kam mě pošlou.“

„Nebudu vás čekat,“ ujistila ho. „Vím, že tohle není místo pro vás.“

„Jste…,“ začal, ale pořád ho nenapadalo nic, co by mohl říct.

„Co?“ zeptala se. Maličko se červenala na krku, hned nad límcem hrubých, doma šitých šatů.

„Nevěděl jsem…,“ začal.

„Co?“ zeptala se měkce. „Co jste nevěděl?“

„Nevěděl jsem, že na místě, jako je tohle, najdu ženu jako vy.“

Úsměv se objevil pozvolna, nejdřív v tmavě šedých očích a pak na rtech a ve zrůžovělých tvářích.

„Sbohem,“ vyhrkla, jako by už nechtěla slyšet nic víc, obrátila se a vydala se přes louku k moři, kde už nastupoval příliv, temná linie pod zataženým nebem.

Radost z jeho slov – „žena jako vy na místě, jako je tohle“ – jí vydržela celé dny, zatímco se věnovala své práci v žáru léta: plela zahrádku, trhala bylinky a sušila je v palírně přívozního domu, zašla pěšky až do vesnice Sealsea podívat se na ženu, která čekala po žních dítě. Její manžel, statkář Johnson, byl zámožný, měl vlastní pozemky a k tomu si najímal i panskou půdu, a dal Alinor předem šilink, aby navštěvovala jeho ženu každou neděli. Za pomoc u porodu jí slíbil další šilink. Zabalila si ty dva stříbrňáky do hadříku a schovala pod kámen v krbu. „Žena jako vy na místě, jako je tohle“ jí znělo v hlavě po celé dlouhé hodiny letního dne. Myslela na to, že až bude mít tři šilinky, promluví si s bratrem o koupi lodi. „Žena jako vy na místě, jako je tohle.“

Opakovala si ta slova tak často, až pro ni ztratila smysl. Co je to žena „jako ona“? Jaké je tohle místo, že mu její život tady připadá nevhodný? Myslel to snad tak, že toto místo je dobré a ona se do něj nehodí? Ale pak si vzpomněla na pohled hnědých očí, který upřel na límec jejích šatů, na vřelost v těch očích, a věděla přesně, co tím myslel. Znovu pocítila radost nad těmi slovy.

Nenapadlo ji, že z něj ta slova vyklouzla proti jeho vůli, že je pro něj hřích říkat takové věci, dokonce si je myslet. Sama patřila k církvi, kde se kněží směli ženit, sto let pro ně v Anglii neexistoval celibát. Nechápala, že pro něj znamená hřích jen se podívat na ženu, natož jí šeptat toužebná slova. Vyšla z něj, jako by si nemohl pomoci, musel je říct. Ale netušila, že se z toho bude muset vyzpovídat. Až se vrátí do svého kláštera, bude se muset zpovědníkovi přiznat, že spáchal smrtelný hřích, pocítil touhu.

Neznala sama sebe, nevěděla, co vlastně cítí. Provdali ji jako mladou, brzy porodila dvě děti, neznala nic než bolest. Nevěděla, co to je, co ji nutí šeptat si jeho slova, jako by to bylo zaříkávadlo, proč jí ta slova uvízla v hlavě, jako by to byla melodie, která jí zní v uších znova a znova.

Syn Rob se vrátil z plašení vran se třemi pencemi denního výdělku a dcera Alys přispěla týdenní mzdou dvou šilinků a šesti pencí. Oba jí předali peníze bez námitek, věděli, že domácnost vyžaduje peníze: za vlnu k spřádání, za máslo a sýr, protože nemají krávu, za slaninu a sádlo, protože nemají prase, na poplatek za pečení chleba v mlýnské peci, na platbu mlynáři za semletí pšenice, na platbu panství za právo sbírat naplavené dříví z pobřeží a vejce rybáků z pláže, na pokutu za to, že minulé jaro nekopali příkopy v zálivu. Na pachtovné, až bude příště splatné, na desátky kostelu každý měsíc, na nové podrážky k Alysiným botám.

„Mám v plánu koupit loď,“ svěřila se jim. „Jestli to půjde.“

POBŘEŽNÍ MOKŘINY, NEDĚLE, ČERVENEC 1648

První neděli v červenci se celá farnost vydala do kostela. Lidé hleděli na holé bílé stěny, zatímco kazatel se modlil prostými slovy, zbylými z modlitební knihy, osekané parlamentem. Modlil se víc než dvě hodiny, že se všichni mají stát svatými a být svědky příchodu Pána. Řekl jim, že král ve hradu Carisbrooke na ostrově Wight je zatracen za své hříchy a že Bůh přiměje jeho umíněné srdce, aby se podřídilo parlamentu svatých. Mohou si být jisti, že Bůh nikdy nedovolí Skotům vytáhnout na jih – i když je zkažený král povolal a oni se právě teď shromažďují, aby plundrovali a drancovali nevinná anglická města. Bůh jim v tom zabrání a zvlášť ztrestá Iry, jestli sem i ti vtrhnou na podporu krále. 4 Farníci se nemají čeho bát. Alinor se potajmu rozhlížela po tvářích sousedů a zaznamenala, že je jeho ujišťování znepokojuje. Byli to prostí lidé, a když jim někdo řekl, že se nemají čeho bát, věděli, že jde do tuhého.

4 Skotská národní církev byla samostatná od roku 1560 a byla mnohem „protestantštější“ než anglikánská církev, v níž byly zachovány silné prvky katolicismu. Za vlády Karla I. došlo k prosazování tzv. vysokého anglikánství, což skotští puritáni považovali za přípravu pro návrat katolicismu. Roku 1646 se ale Karel I. dohodl se Skoty a roku 1647 jim nabídl církevní reformu a Skotové vtrhli do Anglie, tentokrát proti parlamentu (za skutečného spojence roajalistů se ale považovat nedali). Naproti tomu Irsko, spravované Irskou katolickou konfederací, bylo skutečně spojencem roajalistů, protože se cítilo být přímo ohroženo anglickým parlamentem. V letech 1649 až 1653 bylo pak Irsko parlamentními vojsky skutečně dobyto. Strany v anglické občanské válce ale není možné určovat jenom podle náboženského klíče. Poznámka redaktora.

Je pravda, kázal kněz, „svatá pravda“, že zrádci povstávají po celé zemi, vzpoury roajalistů se dějí v každém hrabství a do země pronikají dvě cizí vojska. Ale bohabojná armáda parlamentu je porazí, královští povýšenci nemohou vyhrát nad slušnými lidmi, nad dobrými lidmi, nad zbožnými lidmi. Nebude už žádných papeženců u dvora. Král poprosí o odpuštění, vrátí se na trůn a jeho papeženská královna se naučí zbožnosti, nebude si smět zvát kacířské kněží. Její kaple, která bývala samotným centrem kacířství a špatné vlády, se zavře, král se odvrátí od svých pokušení a přijme upřímné rádce. Královská rodina se zase spojí, jak se sluší na řádnou rodinu. Otec bude poroučet matce a dětem, malý princ a princezna, které rodiče opustili, se k nim vrátí. Tomu nic nezabrání, ujišťoval kazatel, i když přicházejí špatné zprávy z Essexu a z Kentu, kde zrádci ve jménu krále obsazují města. Nejhorší ze všeho bylo, že celá flotila přešla na stranu krále a princ, jeho syn, nyní velí lodím a chystá se vtrhnout do Anglie za pomoci samotného anglického námořnictva. Ale i přes to všechno, přes čím dál horší vyhlídky puritáni zvítězí. Bitva byla vybojována a vyhrána, král byl poražen a musí to vzít na vědomí. Je vázán ctí, aby se vzdal.

Alinor si všimla, že sir William Peachey, právě se navrátivší z Londýna, kam jel projevit svou nově nalezenou oddanost parlamentu, nehybně a soustředěně sedí ve svém mohutném křesle, za sebou shromážděnou domácnost. Nezavrtěl hlavou, po unavené tváři mu nepřejel žádný stín, dokonce ani nemrkl. Byla by si myslela, že je srdcem i duší stoupencem parlamentu, tak klidně a tiše poslouchal, jak se jeho vítězství předpovídá coby Boží vůle.

Kněz odříkal závěrečnou modlitbu a připomněl jim, že okolí kostela není místo pro zábavy, nebudou už žádné nedělní slavnosti ani sportování. Den Páně bude nyní svatý a svátost znamená ticho a rozjímání – ve dnech svatých nebudou žádné pivní sešlosti a tancování. Nepřístojné chování jakéhokoli farníka se má hlásit farním správcům. Zvlášť ženy musí být poslušné a ukázněné. Bohabojné vítězství vyžaduje bohabojný lid. Všichni jsou teď vojáky armády nového typu, všichni pochodují do země zaslíbené.

Lidé se znuděně trousili z kostela. Pan Tudeley, správce, stál za sirem Williamem u brány a jmenoval vazaly, jak procházeli kolem a klaněli se mu. Alinor čekala, až na ni dojde, její děti za ní. Coby opuštěná žena, žijící na samém dně, na hranici bídy, byla na řadě mezi posledními. Mlčky se uklonila siru a jeho správci. Jeho lordstvo si ji s vážnou tváři prohlédlo, pokývlo a odvrátilo se, ale pan Tudeley na ni kývl prstem a přivolal si ji.

„Sir William se chystá přijmout kaplana, který bude sloužit v jeho soukromé kapli a vyučovat jeho syna,“ oznámil jí.

Alinor upírala oči na zem a neříkala nic.

„Váš syn je stejného věku jako pan Walter Peachey, je to tak?“

„O něco mladší.“ Ukázala za sebe, kde stál bez hnutí Rob.

„Co dělá za práci, kromě toho, že vám pomáhá s bylinkami?“

Odpověděla klidně, skryla překvapení nad tím náhlým zájmem. „Dopoledne chodí do školy a po ní pracuje v mlýnském statku, plaší vrány a pleje. Je to chytrý chlapec. Umí číst a psát. Příští týden se mnou přijde do palírny panství, jak jste nakázal, a bude nadepisovat štítky na lahve. Zná anglická a latinská jména bylin a má úhledný rukopis.“

„Byly s ním někdy nějaké potíže?“

Alinor zavrtěla hlavou.

„Bude tedy sloužit v naší domácnosti,“ oznámil jí správce. „Brát lekce s panem Walterem a bude jeho sluhou a společníkem tady v panství, dokud mladý pán neodejde do Cambridge. Dostane za to patnáct šilinků za kvartál, pět předem.“

Alinor se nedostávalo dechu.

„Učitel žádá pro pana Waltera společníka,“ pokračoval hladce. „Navrhl jsem vašeho chlapce. Je to pro vás velká čest od jeho lordstva, že vám pomůže, když se váš muž ztratil. Takhle to vypadá, když sloužíte dobrému pánu. Pamatujte si to.“

Hluboce poklesla v kolenou. „Jsem velice vděčná.“

Věnoval jí přísný pohled. „Jestli se někdo bude ptát, řeknete, že jeho lordstvo je velkomyslné k ubohým poddaným.“

Znovu se uklonila. „Ano, pane. Já vím, pane.“

Obrátila se a vykročila k bráně s Alys po jedné straně a Robem po druhé. Obě ženy, matka i dcera, upíraly pohled na zem, hlavy v bílých čepcích skloněné, ztělesněná pokora a poslušnost.

„Takže o těch králících neví,“ poznamenala Alys spokojeně.

POBŘEŽNÍ MOKŘINY, ČERVENEC 1648

Rob neměl žádné svršky, které by byly dostatečně vhodné pro panství, a umíněně se bránil přípravám. Nechtělo se mu do služby k Peacheyovu synovi a dědici. Tvrdil, že ho nezná a že si nebudou moct hrát, vždyť jak by se mohl syn takové rodiny prát se synem rybáře, nebo pořádat s ním závod žab? Ale když se mu matka zmínila o jídle, jaké si bude dopřávat v hodovní síni, o pěti šilincích, které dostanou předem a jež zaplatí pachtovné na příští kvartál, koupí rodině loď a vytáhnou je z bídy, jež před nimi neustále zela jako brázda obří vlny, nechal stěžování a šel po obědě do přívozního domu vypůjčit si kabát po Alinořině otci a pár Nedových starých bot.

Ned se za odlivu vrátil spolu se synovcem, v patách mu klusal jeho vodní pes s nápadným ryšavým kožichem.

„Sestro,“ pozdravil Alinor a zlehka ji políbil na čelo.

„Bratře,“ odpověděla.

Nalila mu hrnek piva, vypil si ho na lavici u dveří, zády opřený o stěnu domku, s pohledem na záliv. Pes Red mu seděl u nohou a mlsně sledoval slepice, které se popelily v nánosech u břehu.

„Přinesl jsem ti jeden z těch plíšků, co máš tak ráda.“ Zalovil v kapse kabátu a vytáhl drobnou kovovou minci, poněkud beztvarou a zašlou až dočerna.

„Děkuju, Nede,“ zaradovala se. „Kdes to našel?“

„V jezírku pod domem. Muselo se to vyplavit ze strouhy. Všiml jsem si toho. Jak může někdo vytrousit minci u jezírka?“

„Bylo to dávno,“ řekla a obracela ten drobný žeton v ruce. „Člověka napadá, co tady dělali, že? Před tolika lety. Stáli tu s touhle mincí v ruce. Možná ji hodili dovnitř a něco si přáli.“

Byla to mince z dob anglosaského království, z časů, kdy Anglosasové vládli tomuto zaplavovanému území, prodírali se ve svých dlouhých lodích břehy zarostlými rákosem a bahnem, stavěli si hospodářství na ostrovech. Alinor tyhle památky sbírala od dětství a uchovávala si je v truhličce. Matka se jí smála, že je skrblík s hromadou kočičího zlata, ale chválila její bystré oči a říkala jí, aby se pozorně dívala, jednoho dne třeba najde něco hodnotného. Alinor jen jednou objevila ošoupanou stříbrnou minci, která za něco stála. Odnesli ji do Chichesteru a nechali zvážit a zhodnotit. Zlatník jí za ni dal šestipenci, pro malou dívku hotový poklad. Všechny ostatní mince v její sbírce byly bronzové nebo ze smaltovaného stříbra, cenný kov se léty odřel. Milovala je pro jejich stáří, pro pocit, že pocházejí ze zašlých časů, od lidí, na něž se už zapomnělo, ty mince s podivnými vyrytými symboly a tvary ošoupanými k nerozeznání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V nejistých vodách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.