Cílem této knihy není nahradit čtenářům rady lékařů či jiných odborníků z oblasti medicíny. Svůj zdravotní stav byste s nimi měli konzultovat, obzvláště trpíte-li přetrvávajícími obtížemi. Bez informování lékaře rovněž nepřestávejte užívat či měnit dávky stanovené medikace. Čtenáři jsou sami odpovědni za svůj zdravotní stav a rozhodnutí s ním spojená. Autor ani nakladatel nezodpovídají za jakékoli případné zdravotní obtíže čtenářů v souvislosti s radami a návody v této knize.

Published originally under the title CureCopyright © 2020 by Jeffrey Rediger. All rights reserved. Printed in the United States of America. For information, address Flatiron Books, 120 Broadway, New York,

Jeffrey Rediger

Uzdravte se sami

Copyright © 2020 by Jeffrey Rediger

Translation © 2020 by Jana Patschová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6781-4

Tuto knihu věnuji Rachel Ann Donaldsové,

která můj život ozářila nádhernými barvami duhy.

Patří rovněž všem, jejichž hlasy nejsou slyšet.

ÚVOD

Otevíráme černou skříňku zázraků medicíny

Existují dva způsoby, jak ze sebe udělat blázna. Věřit tomu, co není pravda, nebo pravdu popírat.

– Søren Kierkegaard

V roce 2008 se Claire Haserová domnívala, že má vše pod kontrolou. Právě oslavila šedesáté třetí narozeniny a život plynul více než hladce. Byla šťastná. Vše probíhalo tak, jak si to s manželem vysnili. Zbývalo jim pouhých pár let do důchodu. Děti už vylétly z hnízda a dařilo se jim dobře, dokonce už měly vlastní potomky. Claire s manželem strávili většinu dospělého života v oregonském Portlandu. Milovali zdejší jemné přeháňky, voňavé zelené parky a domky z červených cihel. Claire skoro celý život pracovala ve zdravotnictví jako kancelářská síla. Každý den sedávala v zářivě osvětleném pokoji za stolem přetékajícím dokumenty.

Manželé Haserovi nedali na Portland dopustit, ale nesmírně si přáli strávit důchod na Havaji. Celý život plánovali a šetřili, vysněné stěhování bylo na dosah. Jenže pak se osa, po které ubíhal Claiřin obyčejný, ale spokojený život, začala pomalu naklánět. Pozorovala určité zdravotní obtíže: stále častěji se opakující pocity na zvracení a bolesti vystřelující v okolí žaludku. Jejího lékaře tyto symptomy znepokojily, proto ji neprodleně odeslal na vyšetření CT. Claire se položila na desku přístroje s rukama nad hlavou a doufala, že silné magnetické pole přece jen nic neodhalí. Bohužel, ukázalo se, že na slinivce břišní se nachází drobný útvar o průměru zhruba dvou centimetrů. Biopsie nakonec pohřbila veškeré naděje: nález byl maligní. Claire měla rakovinu. Diagnóza zněla adenokarcinom pankreatu, jinak řečeno brutální a neléčitelný druh rakoviny slinivky. Slovo rakovina je v naší kultuře skloňováno velmi často. Tento strašák moderní doby bývá více než kterákoli jiná nemoc spojován s utrpením a se smrtí. Pravda však je, že jednotlivé typy rakoviny se od sebe co do nadějí na vyléčení a pravděpodobnosti recidivy značně liší. Některá rakovinná onemocnění nemusí být pro pacienta fatální. V takovém případě člověk neumírá na rakovinu, ale s rakovinou, která může v těle tiše a nerušeně číhat spoustu let, dokud pacient nezemře v důsledku nesouvisejících obtíží. Spousta typů rakoviny v těle bují pomalu a dlouho; jiné se objeví, a potom opět samy zmizí. Některé typy vedou ke smrti, jsou-li neléčené. Pokud je však léčba zahájena včas, reakce na ni bývá velice pozitivní, ať už se jedná o chirurgický zákrok, chemoterapii, nebo radioterapii. Existují dokonce takové typy rakoviny, které samy od sebe zmizí. Jiná onemocnění však bohužel na žádný dostupný druh léčby nereagují. V takovém případě jedinou možnost představuje paliativní péče; pacient ji přijímá pouze v naději na zmírnění příznaků a zpomalení postupu nemoci. Většina nádorových onemocnění pak patří mezi tyto dva extrémy, liší se pouze závažností.

O diagnóze Claire je nám známo následující: adenokarcinom pankreatu je ze všech existujících druhů rakoviny slinivky břišní nejvíce letální, vysoce progresivní a vede k nesmírně bolestivé smrti. Ve Spojených státech si tuto zdrcující diagnózu každoročně vyslechne pětačtyřicet tisíc lidí, v Evropě pak dokonce dvojnásobek. Většina pacientů umírá v průběhu jednoho roku od diagnostikování této choroby, která v žebříčku úmrtí v důsledku karcinomu v současnosti zabírá čtvrté místo, přičemž aspiruje na třetí.

Diagnóza adenokarcinomu pankreatu se v podstatě rovná rozsudku smrti. Otázkou není, jestli pacient zemře, ale kdy. Proč je vlastně tento typ karcinomu vysoce smrtelný? V počátečním stadiu onemocnění postižení nevykazují žádné příznaky. Nemoc postupuje tiše a pokradmu. Jakmile se objeví první symptomy, jako jsou například nechutenství, úbytek hmotnosti, bolesti v zádech, někdy i lehká žloutenka, pobledlá a zažloutlá pokožka a oční bělmo, bývá už příliš pozdě. Rakovina již většinou metastazuje v jiných částech těla. Léčba dokáže prodloužit, nikoli však zachránit život. Naprostá většina pacientů (96 %) umírá do pěti let, obecně však nemoci podléhají mnohem dříve – zhruba tři až šest měsíců od zahájení léčby. Zvážíme-li tyto skličující statistiky, měla Claire vlastně štěstí; lékaři jí předpověděli rok života.

Budoucnost, již si Claire s manželem vysnili, vzala rázem za své. Zahrádka, poklidný důchod na Havaji, nic z toho se nikdy nemělo uskutečnit. Rakovina se přiřítila jako hurikán a smetla všechno dobré.

Claire musela na schůzku s chirurgem čekat dva týdny. Rodina i přátelé byli naprosto zdrcení. Vždyť se jedná o agresivní rakovinu slinivky! Neměli by Claire neprodleně operovat, dostat to z ní pryč? Jak má vydržet týdny nečinně sedět s vědomím, že se nemoc možná zhoršuje a že nádor nejspíš roste? Claire však byla vděčná, že jí byla dopřána trocha oddechového času. Musela se vzpamatovat. V důsledku terminální diagnózy se všechno kolem ní změnilo v bizarní sen. Najednou věděla, kdy její život skončí. Vlak se pomalu, ale jistě blížil k útesu. Zdálo se jí to nemožné. Nejhorší byl ale způsob, jakým se k ní chovali lékaři. Jako by byla krabice, jejíž obsah je potřeba prozkoumat, tělo, které se musí odeslat k další proceduře. Jako pacientka ve zdravotnickém systému se Claire cítila jako uvězněná v nějakém vagoně, neúprosně vláčená od jedné stanice ke druhé. Všechno se zdálo předem určené, neosobní, rutinní.

Doma se Claire pustila do neúnavného průzkumu svého onemocnění. Ponořila se do knih, článků a webových stránek. Doufala, že najde alespoň jiskru naděje, něco, co její lékaři opomněli. Bohužel vše, co se dočetla, v podstatě souhlasilo s informacemi, které jí sdělili v nemocnici: tento typ rakoviny je absolutně neléčitelný.

Claire se marně snažila objevit příběh pacienta, jenž přežil. Takový člověk neexistoval.

Jedinou šanci představoval chirurgický zákrok nazývaný Whippleova operace. Je to proces, kdy je pacientovi odebrána část slinivky břišní, žlučníku a tenkého střeva, konkrétně dvanáctníku a lačníku. V některých případech lékaři přistupují dokonce k extrakci části žaludku a sleziny. Tato operace s sebou nese závažné vedlejší účinky a komplikace. Koneckonců funkce slinivky břiš ní jsou nezanedbatelné: regulace cukru v krvi a rozklad potravy. A lékaři jí chtěli odebrat pořádný kus! Pankreas produkuje značně silné enzymy a jejich nedostatek, který se po provedení Whippleova zákroku často projevuje, může vést k vyčerpávajícím bolestem. Po operaci Claire pravděpodobně bude trpět ztrátou těchto enzymů, zadržováním tekutin, žaludečními křečemi a trýznivou plynatostí. Z dlouhodobého hlediska riskovala diabetes, anémii a trávicí obtíže vedoucí k únavě a vyčerpání organismu, v neposlední řadě pak nedostatek vitaminů a minerálů.

Claire celou noc nespala. Sepsala si otázky, na něž se později chtěla dotázat svého chirurga.

Je Whippleův zákrok mojí jedinou šancí? Dostanu po něm diabetes nebo žaludeční paralýzu? Budu moci ještě někdy normálně jíst? Budu trpět bolestmi? Pokud ano, jak dlouho? Jakou dobu bude trvat rekonvalescence? Odezní někdy vyčerpání? Kolikrát jste v minulosti tento zákrok prováděl? S jakými výsledky? Jak často k této operaci ve zdejší nemocnici přistupujete? S jakou úspěšností?

Výsledky, jak Claire lékař při jejich následném setkání sdělil, nebyly příliš povzbudivé. Jednal upřímně a přímočaře, což jeho pacientka ocenila. Požádala ho, aby s ní mluvil na rovinu, což učinil. Její nádor měřil dva centimetry. Takové rozměry jsou pomocí Whippelova zákroku operovatelné. Byla to její jediná naděje na uzdravení, nicméně operace je dlouhá a náročná, s nejistými vyhlídkami.

„Vidíte, kolika různými způsoby lze ukončit operaci? Víte, co to znamená?“ Upřeně se na ni zadíval. „Žádný zaručeně správný způsob neexistuje.“

Sdělil jí, že se procedura může protáhnout až na osm hodin. Pokud ji během zákroku postihne infarkt nebo mrtvice, pravděpodobně jim zůstane na stole. Různé statistiky se značně rozcházely: podle některých zdrojů je pravděpodobnost úmrtí během operace dvě procenta, podle jiných pak patnáct procent. Lékař Claire informoval, že i po úspěšném provedení zákroku je šance na přežití pěti let pouze pětiprocentní; většina pacientů tento pomyslný milník nepřekoná. Onkolog byl toho názoru, že šance na pětiletý život je dvacet procent; chirurg trval na pěti procentech.

„Podívejte,“ shrnul nakonec operatér. „Někteří doktoři by se vás snažili k operaci přesvědčit. Já si však nemám co dokazovat. Už jsem těch zákroků provedl dost. Nepotřebuji peníze, svoji loď už mám.“

Chtěl jí pomoci, to viděla. Byl chirurg, uměl léčit. Dokázal skoro zázraky, byl to vědec. Chtěla po něm ale holou pravdu, a tu jí také poskytl.

Doma pak Claire na YouTube sledovala videa pacientů po Whippelově operaci; mnozí z nich se nekontrolovatelně svíjeli v bolestech. Videa popisovala hrozivé vedlejší účinky zákroku. Hledala statistiky přežití, plakala, modlila se. Pokládala si nezodpověditelné otázky: Kolik bolesti dokážu snést? V jak intenzivním utrpení jsem ochotná prožít zbytek života? Jaká omezení jsem schopná snášet?

Dokážu vůbec žít bez procházek v horách?

Claire se nakonec rozhodla operaci odmítnout. Nechtěla tu trochu času, která jí ještě zbývala, prožít v ordinacích a čekárnách, k smrti vyčerpaná zákrokem. „Došla jsem k závěru, že nechám přírodu, ať dělá, co umí. Rozhodla jsem se žít, pokud možno v radosti a štěstí, ať už mi zbýval jakýkoli čas.“

V roce 2013, pět let po vyslechnutí zdrcující diagnózy, byla Claire hospitalizována z důvodu nesouvisejícího onemocnění. Poprvé od onoho osudného roku byla nucena podstoupit CT vyšetření břicha. Ukázalo se nemožné – nález na slinivce břišní byl negativní. Místo, kde se původně nacházel tumor, bylo čisté.

Nic nechápající lékaři se rozhodli původní diagnózu přezkoumat. Zkontrolovali výsledky biopsie. Byli si jistí, že se stala chyba. Vyšlo však najevo, že onemocnění určili správně. Ač se to zdálo neuvěřitelné, adenokarcinom bez jakékoli léčby zmizel sám.

Jak se to mohlo stát? To nikdo netušil, dokonce ani sama Claire. Její lékaři věděli jediné: nepodstoupila žádný zákrok, chemoterapii ani radioterapii. Když jsem s Claire hovořil, svěřila se mi, že po vyslechnutí diagnózy učinila ve svém životě spoustu zásadních změn. Žádného z lékařů však její vyprávění nezajímalo. Řekli, že její zkušenosti „postrádají z medicínského hlediska jakoukoli hodnotu“. Claire pro ně představovala kapku v moři. Měla štěstí, byla jednou z milionu. Nic to neznamenalo.

Spousta lidí by to, co se Claire přihodilo, nejspíš považovala za zázrak. V medicíně se taková skutečnost nazývá spontánní remisí. Ať už však Claiřinu neuvěřitelnému uzdravení budeme říkat jakkoli, faktem zůstává, že podobné případy nebyly zatím vědecky prozkoumány – žádný lékařský tým dosud tuto černou skříňku medicíny neotevřel.

Spontánní znamená bez příčiny. Pravda je, že onu příčinu prozatím nikdo nehledal. V celé historii medicíny zatím téměř nikdo nepoužil rigorózní vědecké přístroje, aby se pokusil probádat pozoruhodné případy zotavení z neléčitelných chorob. Selský rozum napovídá, že by bylo žádoucí se těmto situacím důkladně věnovat, jelikož nelze vyloučit, že pacienti – možná nevědomky – zvolili určitou formu léčení, která se ukázala jako účinná. Přes to všechno zůstává spontánní remise (SR) naprosto neprobádanou oblastí medicíny. Pacienty, jako je Claire, všichni považují za „šťastlivce“, za „jedny z milionu“. Spokojí se s vysvětlením, že se jedná o nevysvětlitelný zázrak. Mně to však nestačí; nedomnívám se, že jsou pozoruhodná samovolná vyléčení pouhým dílem náhody; osobnosti, jež svými schopnostmi vyčnívají v jiných odvětvích, zrovna tak. Serena Williamsová a Michael Jordan jsou sice jedni z milionu; oplývají nezměrným talentem a umem. Je však potřeba si uvědomit, že studiem jejich techniky a metod se toho můžeme spoustu naučit a dále tak na sobě pracovat.

Na olympiádě v Mexiku roce 1968 soutěžil ve skoku do dálky jistý Bob Beamon. Dosprintoval k písku, odrazil se a vyskočil do vzduchu. Na záznamech se zdá, že Bob letí jako pták, s hrudníkem napřed. Ve vzduchu se otočil a doskočil nohama napřed. K naprostému úžasu přihlížejících překonal dosud platný rekord o více než dvě stopy; jeho neuvěřitelný počin dokonce nebyl měřitelný dostupnými přístroji. Od té doby se Bobovu úspěchu přezdívá „skok století“.

Ostatní atleti a vědci se snažili přijít na to, jak se to sportovci podařilo a jak jeho rekord překonat; nakonec to trvalo dalších pětadvacet let. Stane-li se podobná událost ve zdravotnictví, jinak řečeno, zlepší-li se stav pacienta, jenž byl v minulosti lékaři v podstatě považován za umírajícího, cítíme se téměř zahanbeni. Tyto pozoruhodné případy pak bývají smeteny ze stolu se slovy záhada, zázrak, klika, náhoda… Nikdo se nesnaží o vysvětlení.

V průběhu historie lidstva se objevila celá řada vysvětlení, odkud se vlastně nemoci berou. Donedávna lidé věřili, že na ně jejich onemocnění seslal Bůh jako trest nebo že ochořeli rukou ďábla. Obyvatelé starověkého Egypta u sebe neustále nosili amulety, které je měly před zlými nemocemi ochránit; řezné rány a odřeniny si potírali medem, jenž byl považován za přírodní antibiotikum. Trpěl-li pacient vážnější chorobou, přistupovali lékaři často k vyvolání zvracení. Byli toho názoru, že lidské tělo je plné chodeb, které nemoc mohla nějakým způsobem zablokovat. V Římě měli lidé za to, že se tělo skládá z jednotlivých živlů, jež musejí být v neustálé rovnováze; nemoc pak považovali za důkaz porušení této balance, již se snažili obnovit. Nemocní měli možnost navštívit jeden z asklépieionů, léčebných chrámů zasvěcených bohu lékařství Asklepiovi, kde podstoupili takzvanou katarzi (očištění). Jednalo se o spojení léčby fyzické i psychické stránky pod dohledem samotného Asklepia.

Přestože se řada antických léčebných metod do značné míry spoléhala na magii, náboženství a nejrůznější pověry, starověcí mudrci dosáhli značných pokroků. Nasbírali spoustu vědomostí o anatomii a teorii zdraví a nemoci založených na vědeckém pozorování subjektu. Nejrůznější choroby léčili s pomocí bylinek, předchůdkyň moderních farmak, nicméně pravé původy nemocí soudobí lékaři stále ještě neznali. Kde se choroby vzaly? Proč postihly právě tyto pacienty? Zatímco se lékaři uchylovali k astrologii a pouštění žilou, lidé si stále více uvědomovali, že spousta onemocnění pramení ze špatné hygieny, špinavé vody a splašků. Věděli, že se musí snažit udržovat své tělo, města a zdroje pitné vody v čistotě, přestože si zatím nedokázali zcela vysvětlit, proč.

V roce 36 př. n. l. sepsal římský učenec Marcus Terrentius Varro knihu O zemědělství, praktickou příručku pro farmáře, v níž varoval před chovem dobytka v blízkosti mokřadů. Byl přesvědčený, že „v nich žije množství nepatrných zvířátek, která nejsou viditelná pouhým okem. Takoví tvorové pak infikují chovnou zvěř, již později konzumujeme“. Tato myšlenka předběhla svou dobu; bohužel ji nebylo možné žádným způsobem dokázat.

V roce 1546 se objevil další pokrokový svazek – O šíření nákazy a nakažlivých chorobách od italského lékaře Girolama Fracastora. Fracastoro rozvinul teorii, že se malinká, rychle se množící a choroby způsobující zvířátka – mikroorganismy – šíří z člověka na člověka prostřednictvím doteku a vzduchem. Myšlenka byla na tehdejší dobu poměrně dobře přijata, přesto však pro nemožnost získat jakékoli důkazy o její pravdivosti postupně upadla v zapomnění. Nakonec to byl až Louis Pasteur, který okolo roku 1860 vynalezl proces eliminace mikrobů, takzvanou pasterizaci. Tím zároveň potvrdil existenci škodlivých mikroorganismů. Díky Pasteurovu objevu došlo v medicíně ke značnému pokroku, avšak naše vnímání zdraví a nemoci se často až příliš soustřeďuje právě na likvidaci patogenů. Nabízí se tedy otázka, jestli bychom se neměli zaměřit na další cesty ke zdraví. Lékaři se učí ignorovat osobní životy a příběhy pacientů, aby se koncentrovali výhradně na symptomy možného onemocnění. Vnímají pouze patologii, tedy to, co je nemocné nebo co chybí, a zapomínají, že každý člověk je výjimečný. Takový přístup může často vést k fatálním omylům a chybám v léčbě. Léčíme nemoci, ne pacienty, a často nám tak unikají lidské příběhy, které však mnohdy ukrývají řadu odpovědí, jakým způsobem k jednotlivým pacientům přistupovat a ulevit jim od zdravotních obtíží. Odstraňujeme nebo potlačujeme pouze projevy nemoci, zatímco bychom se měli snažit odhalit jejich příčinu a pracovat na prevenci a zvyšování imunity. Trváme na tradičním dělení onemocnění podle původu, a sice na fyzické a psychické. Pravda je ovšem taková, že tyto dvě stránky jsou úzce propojené. Pochopení a zkoumání tohoto spojení by nám mohlo pomoci mnohem lépe porozumět původu a vzniku nejrůznějších chorob.

V neposlední řadě pak nepřikládáme dostatečný význam případům pozoruhodných samovolných vyléčení, které nezapadají do ustáleného schématu jedné příčiny a jednoho způsobu léčby. Troufám si tvrdit, že se každý zdravotník během své kariéry alespoň jednou s podobným případem setkal. Netušíme však, jak se k takové situaci postavit; nevíme, jak si je vysvětlit pomocí našich vzorců myšlení, proto je pouze zaškatulkujeme jako ojedinělé případy a dále jim kromě občasného tichého nočního rozjímání v sesterně u šálku kávy nevěnujeme sebemenší pozornost. Tyto příběhy nijak nemedializujeme, jelikož se obáváme profesního znemožnění; nesvěřujeme je pacientům, kteří se potýkají s podobnými závažnými chorobami – nechceme je udržovat ve „falešné naději“.

Poprvé jsem se s případy pozoruhodných samovolných vyléčeních setkal před sedmnácti lety, kdy jsem právě opustil vysokoškolskou kolej a zahájil kariéru psychiatra. Přijal jsem místo v McLean Hospital a na Harvard Medical School a zároveň jsem si otevřel malou privátní praxi. V té době jsem cítil velký tlak; dělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych se etabloval jako kvalitní lékař i profesor. Tehdy se objevila Nikki, zdravotní sestra, která pracovala na onkologickém oddělení Massachusettské státní nemocnice. Přišla ke mně na sezení v doprovodu dospělého syna. Byla jí diagnostikována rakovina slinivky. Potřebovala, aby jí někdo pomohl smutnou novinu synovi sdělit.

Zanedlouho se mi svěřila, že nadobro odchází z nemocnice. Její zdravotní stav se rapidně zhoršoval a ona se dostala do fáze, kdy už nebyla schopna vykonávat svoji práci. Byla vyčerpaná, ztratila chuť k jídlu a postupně hubla. Rozhodla se, že odcestuje do Brazílie, do malého městečka na venkově jménem Abadiânia, kde hodlala navštívit místního léčitele. V minulosti již zkusila vše, co západní medicína nabízí, aby si ulevila od svého trápení. Řekla si, že nemá co ztratit.

Zhruba po dvou týdnech v ordinaci zazvonil telefon. Byla to Nikki, volala mi z Brazílie.

„Musíš sem okamžitě přijet,“ nadšeně na mě naléhala. „Cítím se mnohem líp. Viděla jsem tu věci, kterým bys nikdy nevěřil.“

Vyprávěla mi nespočet lidských příběhů o zázračných prvních krocích vozíčkářů a znovunabytí zraku slepých. Zmínila ženu, jež při doteku léčitele pocítila, jak jí z prsou odchází černý mrak, a které se tumor smrskl do nepatrného útvaru. Volala mi a psala měsíce, avšak já se za ní nikdy nevypravil. V nemocnici jsem měl napilno a neustále jsem přednášel na univerzitě, navíc jsem byl k jejímu vyprávění značně skeptický. Byl jsem přesvědčený, že se jedná o racionálně vysvětlitelný fenomén, o pacienty, jejichž stav by se zlepšil za každých okolností.

Když se Nikki vrátila do země, doopravdy vypadala mnohem lépe. Její zdravotní stav doznal skutečného zlepšení. Užívala si života, vychutnávala steaky (její nejoblíbenější jídlo) a pochutnávala si na čerstvém salátu. Pobyt v Brazílii ji neskutečně vzpružil. Svěřila se mi, že se opět cítí schopná dávat i přijímat lásku. Problémy se sebekontrolou, které ji v minulosti sužovaly, jako by se rozplynuly. Sršela energií a štěstím. Kvalita jejího života se naprosto nedala srovnat s tím, jakým způsobem musela fungovat před odjezdem. Její příběh však bohužel neskončil tak jako ten Claiřin. A zcela upřímně – většina z nich takto nedopadne. U Nikki zakrátko došlo k recidivě a po necelém roce zemřela. Ještě před smrtí na mě však apelovala, abych se přece jen do Brazílie vydal a tamější léčebné metody dobře prozkoumal.

Ve vědeckých časopisech jsem se dočetl, že případy spontánního vyléčení jsou nesmírně ojedinělé – dochází k nim přibližně u jednoho ze sta tisíc pacientů. Tyto statistiky se v odborných článcích opakovaly znovu a znovu, pokaždé s patinou neotřesitelné pravdivosti. Rozhodl jsem se proto, že se pokusím vypátrat, jak k tomuto číslu lékaři dospěli. Ukázalo se, že jde o odhad, který byl postupně přijat jako pravdivý a posléze hojně citovaný.

Když jsem se do studie ponořil ještě hlouběji, abych vyhledal případy samovolného uzdravení z minulosti i současnosti, ze svých objevů jsem byl naprosto šokován. Za poslední století zmínek o spontánní remisi hojně přibylo, zejména pak v obdobích po význačných lékařských konferencích, vydáních odborných publikací nebo medializování konkrétních případů. V devadesátých letech dvacátého století Institut gnozeologických věd shromáždil všechny záznamy o spontánní remisi, které byly dostupné v lékařské literatuře. V roce 1993 pak vydali databázi Spontánní remise: komentovaná bibliografie^1, v níž zdokumentovali 3500 případů samovolného vyléčení z více než osmi tisíc odborných publikací. Tyto případy však ve skutečnosti představovaly pouze špičku ledovce. Když jsem se o spontánní remisi poprvé zmínil na jedné ze svých přednášek, zeptal jsem se lékařů v posluchárně, zda už se někdy v minulosti stali svědky podobného případu, který z medicínské perspektivy nedával žádný smysl. V okamžiku jsem uviděl les rukou. Otázal jsem se, kolik z nich o tom učinilo jakýkoli záznam. Les rukou zmizel.

Důvodem, proč se lékaři výzkumem spontánní remise dostatečně nezabývají, není fakt, že je velice ojedinělá, nýbrž strach z odsouzení, který je v naší kultuře zakořeněn již velmi dlouho. Spousta podobných případů není nijak zdokumentována z obav z diskreditace. Jako nový ředitel na McLean University, jedné z nejstarších a nejrespektovanějších institucí, jsem tuto skutečnost vnímal značně intenzivně. Váhal jsem, zda mám své poznatky publikovat, nebo se obracet na své kolegy s žádostí o podporu. Přesto jsem každý den pozoroval, do jaké míry jsou případy spontánní remise propoje ny s problémy, které sužovaly mé pacienty z prostředí psychiatrie i urgentního příjmu. Každý den jsem se setkával s lidmi, které trápily ty nejběžnější, přesto však smrtelné nemoci: rakovina, diabetes, srdeční choroby, autoimunitní i plicní onemocnění – nejobávanější zabijáci západní civilizace. Celá řada těchto nemocí bývá v posledních desetiletích často spojována s aspektem životního stylu. Začínal jsem pomalu věřit, že jestliže se postižení budou alespoň z padesáti procent řídit radami spontánně vyléčených pacientů, rapidně se zlepší obecné zdraví. Nutkání neopustit dogmatické pravdy světa medicíny bylo nicméně silné a já jsem se tak ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny.

Vyrostl jsem na malé rodinné farmě uprostřed rozsáhlých kukuřičných a sójových polí zemědělské Indiany. Pocházím z amišského prostředí. Když mi byly dva roky, rodiče se rozhodli komunitu opustit, avšak i nadále jsme žili podle jejích zásad. Chovali jsme zvířata a většinu toho, co jsme jedli, jsme sami vypěstovali, včetně masa a pšeničné mouky. Velkou část našeho oblečení ušila matka. Televize, rádio a většina dalších výdobytků moderní doby byly považovány za zlo. Rodiče se jich báli a vyhýbali se jim. Taková izolace pro mě byla nesmírně složitá, proto jsem se rozhodl odejít hned, jakmile to bylo možné. Studoval jsem univerzitu Wheaton v Chicagu, posléze navštěvoval seminář na Princetonu a studia nakonec zakončil na lékařské škole v Indianě a stáží na Harvardu. Stále si pamatuji ten pocit, že se mi otevírá svět dosud nevídaných možností. Do semináře jsem vstoupil plný otázek, v naději, že naleznu odpovědi, že se mi podaří skloubit fundamentalistické myšlenky mého dětství s nově nabytými vědomostmi. To se na Princetonu nestalo; vlastně jsem odcházel s mnohem více otázkami. Od svého mentora jsem se však naučil, že jsou stejně důležité jako odpovědi.

„Cílem není dobrat se absolutně prokazatelné odpovědi,“ říkával mi. „Hlavně musíš zlepšit kvalitu svých otázek. Na tom závisí kvalita odpovědí.“

Otázky, které si klademe, jsou světlem, jež nám ozařuje cestu kupředu. Pokládáme-li dobré otázky, pravděpodobně se ubíráme správným směrem.

Když jsem se dostal na lékařskou školu, poznal jsem, že zdejší filozofie byla naprosto odlišná. Dodnes si pamatuji, kde jsem stál, když jsem si uvědomil, že kultura zdravotnictví zdaleka není taková, jakou jsem očekával a v jakou jsem doufal. Stál jsem u katedry téměř prázdné posluchárny ve tvaru amfiteátru a pokládal přednášejícímu dotaz o právě probírané látce.

„Prostě se to nauč nazpaměť,“ řekl mi. „Na nic se mě neptej.“ Tuto větu jsem pak slýchával z úst profesorů po celou dobu lékařského studia. Na nic se neptej. Na nic se neptej. Na nic se neptej.

Studenti medicíny pochopitelně musí memorovat; osvojit si potřebné znalosti pro povolání lékaře stojí obrovské množství času a úsilí. Tato neblahá fráze pro mě přesto představovala návrat k dogmatické filozofii konzervativního dětství.

Slepé memorování faktů a nemožnost klást dotazy vytváří ze studentů medicíny osoby se skloněnými hlavami a bez motivace dále se rozvíjet. Uvázneme v systému, který, přestože věda a výzkum raketovým tempem postupují, každodenně selhává v léčbě pacientů a opomíjí cenné příležitosti k obnově zdraví. Po dvou dekádách intenzivní práce ve zdravotnictví jsem si velice dobře uvědomoval, že i já jsem často byl k podobným příležitostem slepý. Mnohokrát jsem mohl změnit něčí život, avšak neučinil jsem tak. Teď je načase všechno změnit. Konečně jsem nalezl odvahu vyslovit otázky, které měly být položeny už dávno, a nechat se jimi vést ve svém dalším počínání tak daleko, kam až sahají možnosti současné medicíny, a možná ještě o kousek dál.

Neexistují žádné klinické testy spontánních remisí; žádné slepé pokusy, na kterých současná medicína stojí. Provést takový výzkum by momentálně nebylo možné, jelikož neznáme způsob, jak sledovat okolnosti, za kterých k samovolnému vyléčení dochází; testovat naše teorie na pacientech v terminálním stadiu nemoci by bylo vysoce neetické. Abychom mohli případy spontánní remise dobře zmapovat, museli bychom se stát antropology, detektivy a lékařskými vyšetřovateli, použít veškeré znalosti současné vědy a vzít v potaz osobní příběhy a lékařské záznamy. V této knize se o to pokusím.

Od roku 2003 jsem zpovídal pacienty, kteří přežili nevyléčitelnou nemoc; studoval jsem jejich lékařské záznamy a shledal jsem, že mají něco společného. Neustále se opakovaly určité postupy, principy chování. Už jsem nebyl překvapený, že se tito lidé samovolně uzdravili. Odcestoval jsem do Brazílie, kam každoročně míří tisíce nemocných v naději, že by se zde mohli vyléčit; navzdory předpokladům moderní medicíny se tak poměrně často stává. Pozoroval jsem takzvaného léčitele vírou v srdci Ameriky, sledoval jsem vlastní pacienty, jejichž stav se neočekávaně zlepšoval. Potýkal jsem se s mnoha pochybnostmi, a přestože můj výzkum pokračuje úspěšně, občas mě stále trápí.

Touto knihou se nesnažím pacientům naznačit, aby přestali brát léky, či dokonce aby odmítali lékařské zákroky. Farmakologie a zdravotnické technologie, jež máme v současnosti k dispozici, jsou inovativní, potřebné a každodenně zachraňují životy. Jak se v mé knize brzy dočtete, spousta případů spontánních remisí se děje za přičinění nezdolné snahy oddaných specialistů, kteří se pohybují na špici svých oborů. Pozoruhodné případy samovolného vyléčení by nám měly ukázat, že lékařské zákroky nemusí vždy stačit; ve snaze o uzdravení existuje ještě další složka.

Během svého dlouhého pátrání jsem se naučil a posléze převedl do praxe, že je nutné se s pacienty vždy snažit dobrat původu nemoci, pustit se do pátrání po příčině dlouhotrvajících symptomů. Léčit aktuální obtíže je nesmírně důležité a milosrdné; klíčové však je odhalit jejich příčiny, což se mnohdy ukáže jako velice obtížné. Spontánní remise nám nabízí vzácný náhled na tyto příčiny nemocí. Naší povinností je spontánní remisi zodpovědně studovat a snažit se z ní poučit, jak jen to je v našich možnostech. Získané vědomosti můžeme posléze zužitkovat při léčbě chronických a neléčitelných chorob jako doplněk k postupům moderní medicíny.

Tato kniha mapuje můj sedmnáctiletý výzkum spontánní remise. V první části začneme tam, kde jsem kdysi sám započal: probereme si základní stavební kameny zdraví. Ve všech případech spontánní remise dojde k nečekané – a často velmi radikální – změně zdravotního stavu. Logickým výchozím bodem se pro mě stalo studium imunitního systému, hlavního ochranného štítu lidského těla před infekcí a nemocemi, a faktorů, které ovlivňují jeho správné fungování, jako je strava, životní styl a míra stresu. Pořád dokola jsem vídal pacienty trpící nevyléčitelnou chorobou, jak tyto oblasti života, které v průběhu běžně dostupné lékařské péče bývají často opomíjeny, od základu mění. Tehdy mi bylo jasné, že se budu muset mnohem intenzivněji snažit vypátrat, co se stalo a proč. Došel jsem k celé řadě překvapivých zjištění, do jaké míry může být změna životního stylu ve skutečnosti prospěšná. Zároveň jsem odkrýval nejrůznější tajemství spojení těla a mysli a záhad lidského srdce.

Nepřekvapilo mě, když jsem zjistil, že abychom dosáhli zásadního zlepšení zdravotního stavu, musíme se koncentrovat právě na provázání naší mysli a těla. Dokonce i tradiční medicína uznává fakt, že míra stresu nebo nastavení myšlení do značné míry ovlivňují fyzickou kondici a zdraví. Zaskočilo mě však zjištění, jak pevně jsou spolu tyto složky spjaty. Na takovou provázanost mě předchozí studia medicíny v žádném případě nepřipravila. Ve druhé části si vysvětlíme, jak nesmírně propojené je radikální léčení s myšlením, vírou, a dokonce s nejzákladnější znalostí sebe samých. Neustále jsem si kladl následující otázku: může má identita, to, kým jsem, nějak ovlivnit schopnost uzdravit se? Odpověď je komplexní a odhaluje mnoho.

Postupně vás důkladně seznámím s pacienty, kteří se sami uzdravili z nevyléčitelné nemoci, a kteří se rozhodli umožnit mi k nahlédnutí své lékařské záznamy i životní příběhy. Snažil jsem se co nejpřesněji zachytit bohatství a jedinečnost jejich vyprávění, jelikož věřím, že je důležité zkoumat jak společné znaky, tak rozdíly mezi jednotlivými případy spontánních remisí. Renomovaný psycholog Carl Rogers kdysi řekl: „Co je nejosobnější, je zároveň i nejuniverzálnější.“

Případy spontánních remisí nás učí, že musíme vytvořit vhodné biologické prostředí v těle i v mysli, aby se mohly začít uzdravovat.

Koneckonců, tělo se chce instinktivně hojit. Existuje mnohem více způsobů, jak toho docílit. Chtěl bych se s vámi o tyto rady podělit. Společně budeme podobné případy zkoumat jeden po druhém objevovat průlomové vědecké přístupy k mysli i tělu, a vydáme se na cestu, kterou nám případy spontánních remisí naznačují. Při svém výzkumu jsem vytvořil nový model medicíny, kterému nyní říkám „čtyři pilíře“ zdraví: péče o imunitní systém, správná strava, práce na reakcích na stresovou zátěž a práce na vlastní identitě.

Výzkum je stále ještě v plném proudu, proto zatím nejsem schopen si odpovědět na všechny otázky. Dokázal jsem však nalézt celou řadu předběžných odpovědí a položit si velikou spoustu dobrých dotazů, které mě postupně dovedly k jakémusi porozumění, proč dochází k popisovaným lékařským „zázrakům“. Slůvko zázrak často používáme jako univerzální pojem, potřebujeme-li popsat skutečnost, jíž úplně nerozumíme. Všechny zázraky však lze racionálně vysvětlit; ono vysvětlení jsme pouze ještě nedokázali nalézt. Myslím si, že se často ostýcháme přijít jim na kloub, jelikož se bojíme, že by je jejich objasnění mohlo nějakým způsobem poškodit, zmenšit, shodit… Dle mého názoru však porozumění vnitřní podstatě pozoruhodných událostí zdaleka nevede ke ztrátě jejich významu. Domnívám se, že přijít na kloub mechanismu něčeho tak složitého, jako je například systém ozubených koleček v hodinovém stroji, je teprve ten pravý zázrak.

Již dávno jsem si slíbil, že se nikdy neuchýlím k psaní knihy, jestliže si nebudu absolutně jistý, že to, co chci sdělit, má opravdovou váhu. Filozof devatenáctého století Kierkegaard pronikavě psal o významu žití uprostřed hluku a rámusu moderní doby. Na rozdíl od ostatních spisovatelů jeho doby se nesnažil za každou cenu vyčnívat; přál si vytvořit dílo, které by pomohlo čtenářům nalézt kýženou pravdu a znovu začít naplno žít.

Pevně doufám a věřím, že tato kniha bude mít podobný účinek. Ozývám se, jelikož se domnívám, že je nesmírně důležité, abychom hovořili o případech, které jsem studoval a studuji. Příběhy, jež postupně odhalím, jasně ukazují, že lidé věděli, jak si zajistit zdravý, kvalitní, dokonce úžasný život. S postupem času jsme však ono vědění bohužel téměř zapomněli. Jediný způsob, jak opět nalézt pravdu, je oprostit se od hluku vnějšího i vnitřního světa a navrátit se k tomu nejzákladnějšímu, prvotnímu, které se nachází hluboko v každém z nás.

Přestože je tato věda nová a teprve v následujících dekádách přinese hlavní odpovědi, výzkum, jejž máme aktuálně k dispozici, a jeho potenciál jsou natolik podstatné, že považuji za klíčové se o jeho poznatky podělit. Nesmírně si přeji, aby tyto řádky nabídly všem, kteří bojují s chronickou nebo dokonce nevyléčitelnou nemocí, chtějí pomoci někomu z milovaných nebo se jen rozhodli vydat se cestou kvalitnějšího životního stylu, nové možnosti, jak se o sebe starat.

Moderní medicína nám povětšinou pouze vysvětlí, jaká je situace a s čím se v budoucnu budeme potýkat; už nám však neposkytne pomoc proniknout do situace hlouběji. Ať už vaše diagnóza zní diabetes, srdeční choroba, deprese, rakovina, autoimunitní onemocnění nebo cokoli jiného, domnívám se, že současná medicína pacientům nenabízí dostatečnou oporu a naději, které jsou při léčení tolik potřebné. Musíme do hloubky proniknout do případů spontánních remisí, abychom umožnili všem, kteří se trápí, stejné šance na uzdravení.

Claire nyní žije na Havaji – přesně, jak si s manželem plánovali předtím, než onemocněla.

„Poté, co mi diagnostikovali rakovinu slinivky, jsem nevěřila, že to zvládnu,“ říká. „Ale všechno se nám daří, všechno jde podle plánu.“ Claire a její muž pobývají v Oahu společně s dcerou a zetěm, kteří se živí jako hudebníci. Večery tráví na otevřené verandě a užívá si výhled. Pozoruje světla Honolulu a nebe, jehož barva se podle počasí mění. Nedávno se tamtudy přehnal hurikán, který hrozil, že nadělá spoustu škod, ale nakonec vše dopadlo nad očekávání dobře. Vzpomněl jsem si, že i rakovina se kdysi přihnala jako hurikán a hrozila, že Claire zničí život.

„Trochu nás to pocuchalo,“ říká o nedávné bouřce. „Ale měli jsme štěstí. Minulo nás to.“

Jak přemluvit hurikán, aby se nám vyhnul? Odpověď, kterou hledáme, v žádném případě není jednoduchá: je jen pro ty, kteří jsou připraveni na dlouhou výpravu. Tato kniha je rozsáhlou cestou za objevením tajemství spontánní remise a dlouhého kvalitního života. I mně daly v průběhu bádání odpovědi na některé otázky opravdu zabrat. Když jsem si myslel, že postupuji dopředu, ukázalo se, že jsem nalezl spíše velkou spoustu dalších důležitých otazníků. Upamatoval jsem se, že cílem není se co nejrychleji dobrat univerzální pravdy. Věděl jsem, že nejpodstatnější je klást si co nejlepší otázky. Ta první byla: Co se ve skutečnosti děje v Brazílii?

ČÁST PRVNÍ

ÚŽASNÁ IMUNITA

1

Cesta k nemožnému

Věřím, že při zkoumání přírody neexistuje spolehlivější cesta ke zklamání než přesvědčení, že některé druhy jevů jsou nemožné.

– William James

Úplně první operace, již jsem samostatně prováděl, byla amputace nohy.

Byly dvě hodiny ráno a já už jsem na oddělení strávil spoustu hodin. Zapsali mě na operační sál (OS) a letmo mě seznámili s problémy pacienta, postaršího diabetika, který do nemocnice přijel s ukrutnými bolestmi v levé noze. Když ho sestřičky vyšetřovaly, objevily rozsáhlé rány ukazující na gangrénu na spodní části lýtka a na chodidle. Pokročilý a neléčený diabetes, s jakým se k nám onen muž dostal, může způsobit závažné problémy proudění krve do údů a končetin. Tehdy v noci, když pacient dorazil na urgentní příjem, již trpěl závažným poškozením tkáně a nebezpečnou infekcí. Končetinu už bohužel nebylo možné žádným způsobem zachránit.

Drhl jsem si ruce po dobu předepsaných pěti minut, mezi každým prstem a potom nahoru až k loktům. Držel jsem paže před sebou, aby je vzduch vysušil, a potom jsem zády otevřel dveře do chodby vedoucí k operačnímu sálu. Personál chirurgie mi pomohl do ochranného obleku a připravil roušku. Sestřička mi ji chtěla nasadit, ale nešlo to. Jsem poměrně vysoký. Trošku jsem se přikrčil a ona se ve stejnou dobu vytáhla na špičky. Oba jsme se zasmáli. Uvědomil jsem si, jak moc jsem ve skutečnosti nervózní. Byl jsem stážista, čerstvý absolvent medicíny, a čekal mě první zákrok v roli hlavního operatéra.

Nervozita však zmizela s prvním řezem do těla pacienta. Skalpel se zařízl hluboko do dolní končetiny a zanechával za sebou rovnou, dlouhou řeznou ránu. Tělem se mi rozlilo poklidné uvolnění a najednou jsem se cítil naprosto soustředěný. Netuším, kolik minut uběhlo, když jsem pozorně řezal a snažil se zamezil krvácení, abych udržel dobrou přehlednost operačního pole. Nikdy nezapomenu na zvuk chirurgické pilky a na pach spáleného lidského masa, když jsem přeřezával holenní kost. Trošku mi připomněla řetězovou pilu, již jsem používal jako dítě na farmě. Ta však zní daleko drsněji, hruběji. Zvuk chirurgické pilky je tišší a jemnější, o to více však nahání hrůzu. V tu chvíli jsem si připadal poněkud zvláštně, nadpozemsky. Nemohl jsem uvěřit, že ten člověk, který tu stojí u operačního stolu v ochranném obleku a roušce, jsem doopravdy já. Zdálo se to tak nepravděpodobné.

Jako teenager jsem byl až přespříliš tichý. Moje extrémní plachost byla dost možná způsobena tím, že jsem pocházel z fundamentalistické rodiny. Připadalo mi, že nikam doopravdy nepatřím. Na střední škole mě zvolili nejstydlivějším studentem. Uvědomoval jsem si, že v oblečení, které mi doma ušila matka, působím poněkud nepatřičně. Vždy, když jsem vystoupil ze školního autobusu a vydal se pěšky k našemu domu, to bylo, jako bych cestoval v čase. Televizi ani rádio mi rodiče nedovolili; žil jsem v tak malém světě. Dospělí, jež jsem znal, nejčastěji pracovali na farmě, jen někteří dojížděli za zaměstnáním do města. Matka pracovala na poloviční úvazek jako zdravotní sestra v Luteránské nemocnici ve Fort Wayne. Když jsem dosáhl sedmnácti let, navrhla mi, abych se tam ucházel o místo nemocničního zřízence. Byl jsem tehdy vysoký a silný, zvyklý nosit těžké balíky sena a kbelíky vody nebo zrní; snadno bych tak dokázal zvednout dospělého muže na nemocniční lůžko nebo kolečkové křeslo.

Setkal jsem se tam s nejrůznějšími lidskými osudy. Vyprovázel jsem matky s novorozenci ven z nemocnice, pomáhal pacientům na nočník a vynášel splašky. Sbíral jsem prádlo a vytíral krev z podlahy po komplikovaných zákrocích; pozoroval jsem děti, které sužovala rakovina, jak jim vypadávají vlasy. Po pár měsících odcházely, s jemným chmýřím rašícím na jejich hlavičkách a s několika nafukovacími balonky v rukou. Pomáhal jsem sestřičkám otáčet pacienty, když je umývaly nebo jim vyměňovaly obvazy. Odvážel jsem mrtvá těla překrytá bílou plachtou do márnice.

Sestřičky jsem poznal lépe než doktoři. Vždycky byly pacientům nablízku, často sedávaly u jejich lůžek. Učily mě, jak brát krev, napojit kanylu a natočit EKG.

„Umíš se dobře chovat k pacientům,“ říkávaly mi. „Byl by z tebe dobrý doktor.“

Udivilo mě to, ale zaujalo. Jejich slova padla na úrodnou půdu: od té doby jsem nedokázal myslet na nic jiného. V minulosti bych si v podobnou kariéru nikdy nedovolil doufat.

A najednou jsem vedl svůj první zákrok na operačním sále urgentního příjmu se stejnou samozřejmostí, s jakou jsem kdysi vozil pacienty na kolečkových křeslech a pomáhal chirurgům z roušek a gumových rukavic.

Při amputaci je stěžejní pamatovat, že je třeba zachovat dostatečně velký kus svalu, z něhož se později vytvoří pahýl tak, aby pacient mohl bezbolestně nosit protetickou končetinu. Když jsem dlouhou zakřivenou jehlou zašíval ránu, skutečně jsem se soustředil, abych vše udělal správně. Přesto jsem pochyboval, že se tento pacient ještě někdy zvedne z kolečkového křesla. Ačkoli operace probíhala bez komplikací, vážně jsem se obával. Pacient nebyl nejmladší a inzulinové injekce, na kterých dosud přežíval, přestávaly účinkovat. Jeho tělo chřadlo, úd po údu. Přemýšlel jsem, jestli jsme pro něj v minulosti nemohli udělat víc; cokoli, jen abychom tento bezútěšný stav odvrátili.

Dal jsem se na dráhu medicíny, jelikož jsem věřil, že tak budu pomáhat lidem. Doufal jsem, že budu radit svým pacientům, jak žít lépe, zdravěji. Většinou jsem však už nedokázal udělat skoro nic, nemocní se ke mně dostávali příliš pozdě. Nedá se říci, že bychom se dostatečně nesnažili; často jsme se však věnovali pouze řešení konkrétního zdravotního problému a širší kontext nám unikal. Denně jsem vídal lidi, kteří trpěli velice závažnými onemocněními a kteří zoufale potřebovali lékařskou pomoc.

I po roce jsem na muže s amputovanou dolní končetinou často myslel. U pacienta, jehož jsem samostatně operoval jako prvního, se dlouho předtím, než se mi dostal na stůl, rozvinula poměrně vážná forma cukrovky. Jeho zdravotní stav se tak dostal do začarovaného kruhu, ze kterého už nebylo cesty zpět. Uvažoval jsem nad tím, jak moc by mohlo důkladné studium případů spontánní remise podobným pacientům včas pomoci; v roce 2003 jsem si tedy koupil letenku do Brazílie.

STUDIUM „ZÁZRAKU“

Když jsem v hlavním městě Brazílie vystoupil z letadla, panovalo vlhké a teplé počasí, které připomínalo vanu plnou horké vody. Byl právě březen, na jižní polokouli končilo léto. Sluneční paprsky se mi propalovaly až na kost a rozpouštěly poslední zbytky bostonské zimy, jež se mi zavrtaly hluboko pod kůži. Pomyslel jsem si, že tenhle výlet nebyl tak docela špatný nápad. Přesto jsem se nedokázal zbavit jistých pochybností.

Když jsem se rozhodl, že se vypravím prozkoumat případy „zázračných“ uzdravení v několika léčebných centrech v Brazílii, neměl jsem nejmenší tušení, co mě čeká. Domníval jsem se, že strávím přibližně týden výzkumem a zjistím, zda jsou tvrzení, že zde dochází ke spontánním remisím, skutečně opodstatněná. Nerad to připouštím, ale myslel jsem si spíše pravý opak. Očekával jsem, že brzy přijdu na to, že se jedná o obyčejný podvod. Byl jsem tedy ochoten pár dní věnovat ověření svých domněnek a potom se vrátit ke své práci.

V předešlém roce se ke mně dostalo několik zpráv z Brazílie i jiných částí světa o onkologických pacientech, jejichž stav se samovolně rapidně zlepšil. Nikki byla první vlaštovkou. Volal mi nespočet osob z různých částí země – zoufale si přály podělit se o svůj příběh o samovolném vyléčení. Ukázalo se, že když jsem se odmítl zabývat případem Nikki, spojila se s několika přáteli s Brazílie a požádala je, aby mě kontaktovali. Zpráva, že se zabývám výzkumem spontánní remise, se tak začala velmi rychle šířit. Některé z příběhů o vyléčení, s nimiž jsem se setkal, se zdály neuvěřitelné. Lidé však ke mně byli maximálně otevření. Poskytli mi k nahlédnutí rentgenové snímky, výsledky magnetické rezonance i veškeré další lékařské záznamy, často doplněné o spoustu zajímavých poznámek ošetřujících lékařů. V některých případech chyběl dostatek důkazů, které by umožnily spontánní remisi s určitostí prokázat, nebo se mi původní diagnóza zdála poněkud nejistá. Některé průběhy byly opravdu slibné, ale docela dobře se mohlo jednat pouze o dočasné zlepšení zdravotního stavu, jenž se přes veškerou snahu lékařů blížil k terminálnímu stadiu. Někteří pacienti si tak zoufale přáli své vyléčení, že si ho postupně začali nalhávat, přestože se jejich stav prokazatelně horšil. Trhalo mi to srdce; nesmírně jsem soucítil s lidmi, kteří natolik prahli po zdraví, až nakonec uvěřili, že jim doopravdy nic není. Když mi lidé volali nebo posílali e-maily, vyslechl jsem je, ale to bylo všechno. Byl jsem svázaný obrovským množstvím povinností v kanceláři, na klinice i na univerzitě. Neměl jsem čas vydávat se na průzkum docela neprobádaného teritoria, abych definoval fenomén, který dost možná vůbec neexistoval.

„Máš správné vzdělání, správný úhel pohledu,“ trvala na svém Nikki. Narážela tím na moje studia medicíny a diplom z teologie. Byla naprosto přesvědčená, že jsem pro studium spontánní remi se tím nejlepším adeptem. Pravda je, že příběhy, které se ke mně každým dnem dostávaly, se jevily více než lákavé. Tumory, jež se rozpustily jako kostka ledu, ochrnutí, kteří se znovu postavili na nohy a chodili, i pacienti v terminálním stadiu onkologického onemocnění, kteří si užívali léta spokojeného života navzdory své původní děsivé diagnóze. Stále to pro mě však byly pouhé příběhy – neměl jsem v rukou absolutně žádné důkazy. Obával jsem se, že když se pustím do jejich výzkumu, dám všanc svoji reputaci a kariéru, a stejně se nedoberu žádného kloudného výsledku.

Na druhou stranu jsem si však nedovedl představit, že se otočím zády k naprosto neprobádané oblasti, jejíž průzkum by dost možná mohl znamenat naprostý přelom v medicíně a životech nekonečné spousty pacientů. Vyprávění některých lidí mi doopravdy nedávalo spát; předložili jasné důkazy o původní diagnóze i následné remisi zdravotního stavu. Při pozorném prozkoumávání jejich lékařských záznamů jsem si více než cokoli jiného přál, abych si tuto skutečnost dokázal jakýmkoli způsobem vysvětlit. Co když se doopravdy něco dělo? Něco, před čím moderní medicína po celou dobu zavírala oči? Jakmile jsem si ověřil, do jaké míry jsou statistiky spontánních remisí nesprávné, ponořil jsem se do jejich studia mnohem hlouběji. Každý večer po vizitě jsem se zavřel ve své kanceláři, posadil se k počítači a vyhledával nejrůznější odborné články na téma spontánní remise. Šokovalo mě, jak neuvěřitelný objem dat jsem objevil. Příklady spontánního vyléčení pacientů trpících nevyléčitelnou chorobou byly všudypřítomné, stačilo se jenom pořádně rozhlédnout. Tito lidé byli okolním světem, včetně lékařů, vnímáni jako šťastlivci. Často tak vůbec nebyli v diskusích o průběhu konkrétního onemocnění a možnostech léčby zmiňováni. Když jsem shromáždil veškerá dostupná data a sloučil je v jeden celek, případy náhodného samovolného vyléčení, na něž v minulosti bylo nahlíženo jako na pouhé šťastné náhody, rázem změnily statistiky. Lékařská věda je postavena na průměru, na tom, co se pravděpodobně stane, a na tom, jak se zdravotní stav pacienta trpícího určitým onemocněním nejčastěji vyvíjí. Jakmile jsem se však soustředil pouze na vyhledávání případů spontánní remise, zjistil jsem, že jsou skutečně všudypřítomné, dlouho jim však vůbec nikdo nevěnoval pozornost. Kdysi dávno, když jsem se definitivně rozhodl opustit izolaci venkovského života a dal se na studia medicíny, jsem si slíbil, že budu následovat pravdu, ať už mě povede kamkoli. Věda se občas vydává i na místa, kam se nám tak úplně nechce, a to i za cenu, že se jedná o oblasti politicky nekomfortní. Nastal čas začíst si klást otázky, jež si ještě nikdy nikdo v historii medicíny nepoložil: z jaké příčiny dochází k případům spontánních remisí? Věděl jsem, že i když můj výzkum nepovede k odhalení jejich podstaty, nesmím si přestat klást ty správné otázky. Vzpomínal jsem na svého mentora z Princetonské univerzity a jeho věčnou mantru: Kvalita otázek určuje kvalitu odpovědí. Jak bychom se mohli dobrat správné odpovědi, pokud bychom si nepoložili správnou otázku?

Cesta taxíkem do prvního „duchovního“ léčebného centra trvala přibližně hodinu a půl. Když jsme se konečně vymotali z centra metropole, rozprostřela se před námi nádherná krajina zelených hor. Snažil jsem se zaměstnat mysl pozorováním výhledu, ale v hlavě se mi neustále honily nejrůznější myšlenky plné pochybností. Ukáže se můj výlet jako obrovská chyba? Musel jsem si dávat pozor, abych měl neustále otevřenou mysl. Byl jsem připraven na zpovídání; musel jsem si však být jistý, že mé dotazy skutečně někam povedou.

Léčebná centra se nacházela v nejzapadlejších částech malých venkovských měst po celém území Brazílie. Zjistil jsem, že zdejší lidé jsou opravdu velmi duchovně založení. Setkal jsem se zde s naprosto odlišnou kulturou, než na jakou jsem byl zvyklý z domova. Obyvatelé venkova věří, že léčitelé dokáží komunikovat s duší a libovolně nasměrovat její energii. Tento nepolapitelný svět pak považují za daleko skutečnější než ten, který vidíme a na nějž si můžeme sáhnout. Je pro ně daleko pravdivější. Jejich víra je postavena na hodnotách, jako jsou láska a síla lidské duše. Věří, že každé onemocnění má svůj původ v duši, jejíž správná léčba dokáže pozitivně ovlivnit také tělesné zdraví.

Lidé se do těchto léčebných center sjížděli ze všech koutů světa. Často rozprodávali své majetky, aby si tak dalekou cestu vůbec mohli dovolit. Jako první jsem se zaměřil na centrum Casa de dom Inácio Loyola v Abadiânii. Toto místo se od ostatních lišilo tím, že sem mířili nemocní ze všech světadílů. Případy spontánních remisí zde byly opravdu velice četné; s některými z nich jsem se dokonce setkal při svých minulých studiích a doopravdy silně na mě zapůsobily. Sama Nikki na mě mnohokrát naléhala, abych se do centra Casa de dom Inácio okamžitě vypravil.

Když jsem dorazil do cíle své cesty, shledal jsem, že jsem se ocitl v otevřené vile obklopené bujnou zelení. Nacházela se zde místa určená pro venkovní meditaci a modlitby. Uchvátily mne nekonečné záhony protkané úhlednými stezičkami a malebné lavičky schované ve stínu rozkvetlých růžových keřů. Uvědomil jsem si, že je možné, aby podobné místo, tolik vzdálené od každodenní reality většiny obyvatel planety Země, mohlo do značné míry pomoci tělu i mysli zregenerovat a zmobilizovat tak veškeré síly, nesmírně potřebné v boji se zákeřnými chorobami. I já jsem najednou pocítil, jak jemný vánek a teplé sluneční paprsky pomalu rozpouštějí vnitřní nervozitu a stres, které jsem si přivezl z Bostonu. Věděl jsem však, že pro vyléčení například onkologického onemocnění nepostačí vyjet si na dovolenou. Byla-li tvrzení, jež jsem o tomto místě slýchal, pravdivá, muselo se tu ve skutečnosti dít mnohem víc.

Když jsem se konečně setkal s mužem jménem João Teixeira de Faria, známým rovněž jako João de Deus – Božský Jan, léčitelem, o němž spousta pacientů tvrdila, že je zodpovědný za jejich uzdravení, spatřil jsem jednoho z mnoha meditujících. Hlavu mu zdobily řídnoucí tmavé vlasy, na nose měl brýle a celý byl oblečen v černé. Před ním se vinul obrovský zástup lidí, kteří čekali, až jim po několikasekundovém rozhovoru sdělí jejich diagnózu a zvolí správný druh léčby. Potřásl jsem mu rukou; myslel jsem na to, že ho spousta lidí považuje za člověka schopného činit zázraky, jiní zase za podvodníka, či dokonce něco mnohem horšího.

Měl jsem důvod být vůči Fariovi skeptický. Věděl jsem, že o sobě tvrdí, že provádí takzvané „duchovní zákroky“. A přestože pobyt v léčebném centru, a dokonce i strava jsou bezplatné, vydělává celé jmění na nejrůznějších bylinných směsích a podobných léčebných kúrách. Vždy, když se někdo nechá slyšet, že je konkrétní osoba zodpovědná za jeho „zázračné“ uzdravení, v hlavě se mi rozsvítí červená kontrolka. Před několika sty lety lidé tvrdili, že je svěcená voda ve francouzských Lurdách léčivá. Nakonec se ukázalo, že jejich tvrzení nelze žádným dostupným způsobem dokázat. Kdybych tehdy zkoumal léčivé účinky lurdské svěcené vody já, zaměřil bych se na pacienty, kteří tvrdili, že je doopravdy vyléčila. Stejným způsobem jsem chtěl postupovat i zde, v Abadiânii; zajímala mě především zdejší komunita lidí, plná pozoruhodných případů spontánních remisí.

Dal jsem si předsevzetí, že se budu věnovat pouze pacientům, u nichž existoval nezpochybnitelný lékařský důkaz o závratném zlepšení zdravotního stavu.1

Jako s prvním jsem rozprávěl s Juanem, vitálním osmdesátníkem, který do Casy mířil každoročně i s celou rodinou.

Celý život pěstoval sójové boby v jiné části Brazílie. Jeho opálené vrásčité ruce ukazovaly na dlouhá léta strávená tvrdou prací na venkovním slunci. Před desítkami let mu byla sdělena devastující diagnóza: glioblastoma multiforme (GBM), nejsmrtelnější a nejrychleji postupující typ rakoviny mozku. Glioblastoma multiforme není typ onemocnění, jež pacienti zvládnou; po sdělení diagnózy z nich pouze dvě až pět procent přežije pět let. I ti pak bohužel zakrátko umírají. Na GBM neexistuje žádný lék. Péče je pouze paliativní – lékaři se pokud možno snaží zkvalitnit a o něco málo prodloužit pacientův život. Přes to všechno přede mnou seděl Juan, diagnostikovaný před celými dekádami, a i přes svůj značný věk se těšící dobrému zdraví. Zeptal jsem se ho, čemu přisuzuje své uzdravení, jež se mi jevilo jako nepravděpodobné, ba přímo nemožné. Pokrčil rameny. Kdo by to jen mohl tušit? Vyprávěl, že do Casy začal jezdit hned po své diagnóze. Od té doby se každým rokem odebíral do energetické místnosti, aby tam meditoval. Bral to jako každoroční údržbu svého těla, stejně jako výměnu oleje v motoru auta.

„Změnil jste něco ve svém životě poté, co jste si vyslechl diagnózu?“

Zamyslel se a zavrtěl hlavou. Odvětil, že si toho není vědom.

Jeho žena, která celou dobu seděla po jeho boku a naslouchala našemu rozhovoru, se najednou rozplakala.

„Změnilo se všechno,“ zavzlykala. Vyprávěla, že v době, než Juan onemocněl, netrávil téměř žádný čas s ní ani s dětmi. Buď byl v práci, nebo s kamarády v hospodě. Panovalo mezi nimi velké napětí.

Cítila, že se jejich vztah pomalu rozpadá, jako když potápějící se loď mizí pod hladinou. Když se dozvěděl o své nemoci, najednou hleděl tváří v tvář smrti. Životní priority, jež měl do té doby velmi špatně poskládané, ze dne na den přehodnotil. Stal se z něj docela jiný člověk.

„Jako by se zase vrátil domů,“ říkala. „Panuje teď mezi námi zvláštní spojení.“

Podobně zněly i následující příběhy: všechno se změnilo. Lidé, kteří do Abadiânie přijížděli, nečekali, že se zde stane nějaký zázrak; od základu změnili svůj životní postoj – to, jakým způsobem smýšleli, zkrátka to, kým do té doby byli. Opouštěli zaměstnání i nefungující manželství. Vzkřísili dávné sny a znovu se za nimi vydávali. Kompletně revidovali hodnotový žebříček a způsob, jakým trávili volný čas. Mířili do Casy, aby zde nalezli naději, že existuje hlubší víra, víra v to, že se skutečně mohou uzdravit. Často jsem si prohlížel snímky z magnetické rezonance, strašlivé snímky se smrtelnými neoperovatelnými tumory… a potom snímky nové, na nichž bylo vidět, že se nádory zmenšily a nakonec dočista zmizely. Snažil jsem se pochopit, čeho jsem to vlastně byl svědkem. Pochopitelně se ukázalo, že problematika je daleko komplexnější, než se mi na první pohled zdálo.

Před odjezdem jsem o Case shromáždil veškeré dostupné informace. Některé zdroje, Casou pochopitelně schválené, tvrdily, že se procento uzdravených pohybuje okolo 90 až 95 procent. Devadesát pět procent! Pokud by vyšlo najevo, že se jedná o pravdivou statistiku, byla by to čísla vskutku ohromující. Celá řada zdrojů se opírala o studie provedené v Brazílii, jež tyto statistiky podporovaly. Ačkoli jsem se skutečně snažil, nebyl jsem schopen určit původ všech studií; limitovala mě především jazyková bariéra. Později byla řada studií přeložena, tehdy jsem však měl k dispozici pouze portugalské originály.

Z informací, které se mi podařilo během týdne intenzivního výzkumu získat – z rozhovorů s pacienty, studia lékařských záznamů a nejrůznějších databází – jsem dospěl k závěru, že se procento vyléčených pacientů zdaleka neblíží hodnotě 95. Nedalo se zpochybnit, že se celá řada návštěvníků po absolvování pobytu skutečně cítila lépe. Na první pohled se mohlo zdát, že se opravdu jedná o případy spontánní remise; po bližším zkoumání jsem však shledal, že se pravda nachází někde úplně jinde.

Potvrdil jsem si domněnku, že velký počet pacientů skutečně zaznamenal značné zlepšení zdravotního stavu, avšak po krátkém čase se jejich nemoc opět dramaticky zhoršila. Velké procento nemocných se vyléčilo díky běžným postupům moderní medicíny, přestože tvrdili, že za své obnovené zdraví vděčí jedině Case.

Velké spoustě pacientů se pouze poměrně ulevilo a dalo by se říci, že kvalita jejich života se skutečně zlepšila. Bylo nesmírně pozitivní slyšet, o kolik se tito lidé cítí lépe, přestože je sužovala vážná nemoc. I tak jsem však podobné případy nemohl nazvat spontánní remisí. Nejstrašnějšími příběhy pak byla vyprávění nemocných, kteří věřili, že se opravdu uzdravili, avšak výsledky jejich lékařských vyšetření svědčily o naprostém opaku. Takové osoby natolik pevně věřily, že jsou zdravé, že si jednoduše nedokázaly připustit, že jejich tělo sžírá krutá nemoc, která už brzy dokoná své dílo.

Bylo nesmírně obtížné je vyvádět z omylu, říkat jim, že jejich případy pro podporu teorie o spontánní remisi bohužel nemohu použít. Byly to přitom stoprocentně lidské příběhy skutečných jedinců, kteří seděli přímo naproti mně, a byli si tak jistí, že se uzdravují. Bez ustání mi popisovali, jak zřetelně cítí proměnu ve svém těle, jak nemoc pomalu, ale jistě odchází. Chvílemi jsem si přál, abych se mohl vrátit pouze ke čtení anonymních lékařských záznamů a snímků z CT, patřících bezejmenným tělům, s nimiž jsem nemusel tak silně soucítit. Zpočátku zdaleka nebylo snadné rozeznat, jedná-li se o skutečnost, či pouze o fata morgánu. Častokrát jsem si byl jistý, že jsem na správné cestě, nicméně nakonec se ukázalo, že ta nikam nevede. V jiných případech jsem se po čase vracel k příběhům, o nichž jsem byl původně přesvědčený, že jsou až příliš přitažené za vlasy, avšak po čase jsem narazil na lékařské dokumentace, které by je mohly potvrdit. Porovnával jsem vyprávění pacientů s jejich záznamy z nemocnice a zjistil jsem, že stojím tváří v tvář skutečným případům spontánních remisí. Jednalo se o naprosto nezpochybnitelné a dokonale zdokumentované lékařské diagnózy, jež po týdnech, měsících, nebo dokonce letech vyústily v kompletní remisi, většinou zaznamenanou naprosto konsternovanými zdravotníky. Měl jsem před sebou důkazy, že spontánní remise doopravdy existuje.

Matthew, jemuž byl diagnostikován obzvláště agresivní typ mozkového tumoru, odjel do Brazílie, kde setrval několik měsíců a zamiloval se. Jeho nádor sám zmizel, zůstala po něm jen nepatrná jizva. Neuvěřitelné. Jan, která přicestovala v terminální fázi lupusu (SLE) a na pokraji selhání organismu – v doprovodu lékaře, jenž v žádném případě nevěřil, že cestu přežije –, seděla přede mnou, zdravá, smějící se, sršící energií. Lynn vyprávěla, že jeden čas trpěla rakovinou prsu. Sam popisoval, jak nádor na jeho páteři zázračně zmizel.

Vynořovaly se další a další nepravděpodobné, ba přímo nemožné případy vyléčení. Jejich počet se sice ani zdaleka neblížil 95 procentům, avšak stále to bylo mnohem více, než by moderní medicína dokázala racionálně vysvětlit. Stačilo to, abych se utvrdil ve skutečnosti, že se doopravdy něco děje. Lidé se skutečně neočekávaně uzdravovali. Mé předchozí studium medicíny a teologie mi však nedovolilo, abych všechny ty šťastlivce označil nálepkou „zázrak“. Koneckonců, zázrak lze definovat jako pozoruhodný přírodní důkaz, pro nějž věda doposud nenalezla racionální vysvětlení. Musíme se neustále snažit vysvětlit nevysvětlitelné, zázračné učinit běžným. Jako lékaři každodenně přicházíme do styku s celou škálou rozličných léčiv, a přesto často netušíme, jak a proč vlastně fungují. Většina výdobytků moderní doby, jako jsou například mobilní telefony, televize či rádio, by ještě v nedávné minulosti byly považovány za zázrak. Představte si, co byste si asi pomysleli, kdybyste v roce 1600 vzhlédli k obloze a spatřili, jak vám sviští nad hlavou veliký železný létající kolos – obrovská stíhačka. Nemožné. Přesto dnes známe Bernoulliho princip tryskového pohonu a stíhací letouny vídáme často a pravidelně. Je logické, že jevy, které dnes považujeme za „zázrak“, dokáže budoucí věda naprosto jednoduše vysvětlit.

Týden v Brazílii utekl jako voda. Přes rameno jsem si přehodil tašku přeplněnou dokumenty a poznámkami a na cestě k taxíku jsem se ještě naposledy ohlédl. Přes cestu ťapkalo kuře hledající zrní. Tvrdě pracující osel za sebou táhl těžký vůz. Opouštěl jsem svět, který jsem tak docela nechápal, a vracel jsem se do světa, o němž jsem zjistil, že mu rozumím mnohem méně, než když jsem ho opouštěl. Vracel jsem se se spoustou otázek, avšak s minimem odpovědí. Poznal jsem zcela odlišnou kulturu, naprosto rozdílné vnímání podstaty zdraví a léčení a vztahu těla a mysli. Ocitl jsem se na pokraji záhady, jejíž studium mě sice nesmírně lákalo, nicméně obával jsem se, co bych při něm mohl zjistit.

Během zpátečního letu jsem si procházel svoje poznámky a snažil se utřídit vše, co jsem během pobytu v Brazílii viděl a slyšel. Odehrávalo se něco skutečného, tím jsem si byl zcela jistý. K rozluštění tajemství mi však chyběla ještě velká spousta důležitých střípků.

Nic z toho, čeho jsem se stal v Case svědkem, mě nepřesvědčilo, že se jedná o příběh zázračného léčitele; ve skutečnosti jsem se utvrdil o naprostém opaku. Vyhýbavé výpovědi napovídaly, že Božský Jan pořádal privátní sezení pro ženy, která vedla k sexuálnímu styku, někdy dokonce ke znásilnění. Přestože jsem v tu dobu zatím nebyl schopen zmíněné fámy doložit, rozhodl jsem se, že se nebudu odvolávat na osoby, které mohly v minulosti být k podobným aktům svolné. Televize a jiná média na mě naléhaly, abych se o svém pobytu v Case vyjádřil, avšak já jsem odmítal – nepřál jsem si, aby se návštěvnost onoho místa zvýšila. Nedokázal jsem snést pomyšlení byť na jediného člověka, který by se odtud mohl vrátit zraněný nebo zmatený.

Dospěl jsem k rozhodnutí, že se budu dále zabývat případy skutečného vyléčení, které jsem objevil. Chtěl jsem se však koncentrovat zejména na změny zdravotního stavu u jednotlivých pacientů a také na to, jakým způsobem jich mohli sami docílit. V žádném případě jsem nesdílel názor, že to je dílo jednotlivých léčitelů nebo lékařů. Byl jsem ochoten pouze připustit, že v mnohých případech mohli pacienty jakýmsi způsobem inspirovat ke změně životního stylu.

Obvinění vznesená vůči Božskému Janovi byla natolik alarmující, že jsem si z celého srdce přál co nejrychleji odhalit skutečné faktory související s případy spontánního vyléčení tak, aby byly pacientům co nejdříve k dispozici.

Mým záměrem v žádném případě není jakkoli znevažovat vliv kvalitního léčitele nebo lékaře na jeho pacienta; jsem si velice dobře vědom, že vztah mezi těmito dvěma stranami může během procesu léčení sehrát velmi významnou roli. Když jsem však vzal v úvahu vše, co jsem se v Brazílii dozvěděl, byl jsem pevně přesvědčen, že v případech spontánních remisí nejspíše nehraje hlavní roli žádný vnější vliv. Nebyla to žádná tabletka, léčebná kúra, chirurgický zákrok ani zázračné ruce léčitele, jakkoli se tato vysvětlení mohou zdát lákavá. Něco se odehrávalo uvnitř pacientů. Něco, co jim umožnilo se uzdravit.

KLÍČ ZTRACENÝ V ČASE

O několik měsíců později jsem se právě připravoval na prezentaci, procházel si staré poznámky a učebnice, když jsem narazil na příběh, který jsem si matně pamatoval ze studií medicíny. Tehdy jsem se s ním setkal hned několikrát, ovšem vždy jen velmi okrajově. Většinou se jednalo o letmou zmínku v učebnici patologie nebo nedůležitou vsuvku během jedné z četných přednášek. Příběh představoval pouhou poznámku pod čarou historie lékařských věd, nad kterou se nikdo zvlášť nepozastavoval. Avšak nyní, v kontextu bádání v oblasti spontánní remise, historka upoutala mou pozornost. Odložil jsem svoji práci stranou a pohodlně se usadil, abych se pustil do čtení.

Vše začalo na podzim roku 1890, když se William Coley, mladý chirurg, který působil v New York Memorial Hospital, setkal s novou pacientkou. Jednalo se o mladou ženu Bessie Dashiellovou, již sužovalo nehojící se zranění. Měla velkou ránu na ruce, která ji otravovala už několik dlouhých týdnů. V ordinaci pak doktoru Coleymu vyprávěla svůj příběh: cestovala právě na letní prázdniny, když si ve vratkém vlaku plném cestujících skřípla ruku mezi dvě sedačky. Bolest a otok neustávaly, spíše naopak. Coley provedl biopsii v očekávání, že půjde o běžnou infekci. Co však objevil, byl bohužel velmi vzácný a velmi agresivní typ rakoviny kostí – sarkom. Jedinou možnou léčbu tehdy představovala amputace. Bessie, omámené slabou dávkou sladce vonícího chloroformu, Coley odstranil paži pod loktem.

Bylo však příliš pozdě. Rakovina se již rozšířila do dalších částí těla. Bessiin stav se nelepšil a Coley o několik týdnů později zjistil zduřelou uzlinu o velikosti mandle v jejím levém prsu. Následující den útvar nabyl dvojnásobného rozměru a v levém prsu se objevily dva podobné. Sarkomy se v Bessiině těle množily závratnou rychlostí, prosvítaly jí pod kůží, dorůstaly velikosti golfových míčků, později grapefruitů. V žaludku Coley nahmatal tumor „o velikosti dětské hlavičky“.2 Jen o několik málo měsíců později, v lednu 1891, Bessie ve věku osmnácti let zemřela.

Pro současnou dobu není příběh Bessie Dashiellové, přestože v něm figuruje obzvláště vzácný druh onkologického onemocnění, nikterak pozoruhodný a za normálních okolností by si zmínku v učebnicích historie medicíny nezasloužil. Coley však, zničený ztrátou své mladé pacientky, která zahynula obzvláště trýznivou smrtí, na případ nepřestával myslet. Pustil se do zkoumání, mohl-li něco učinit jinak. Prokousával se lékařskými záznamy nemocnice tak dlouho, dokud neobjevil případ, jenž s tím Bessiiným vykazoval společné znaky. V jednom aspektu se však záznamy neshodovaly: pacient přežil.

Jaký byl mezi těmito případy rozdíl? U přeživšího pacienta, Němce, jistého Steina, se v několika dnech po amputaci rozvinula nebezpečně vysoká horečka. Související infekce, patrně kožní, nazývaná erysipel, ho málem stála život. Jeho imunitnímu systému se však podařilo nebezpečnou bakterii porazit a horečka začala pomalu ustupovat. A ač se to zdá neuvěřitelné, Steinovy sarkomy se začaly smršťovat, a než se zotavil z horečnatého stavu, zmizely úplně. Lékaři ho nevěřícně propustili z nemocnice – byl to zázrak.

Coley se pustil do studia záznamů dalších případů erysipely. Zjistil, že pacienti, jimž byl chirurgicky vyňat kancerózní tumor a kteří trpěli infekcí a horečnatými záchvaty, se bez jakékoli další léčby sami zcela vyléčili. Všiml si, že jiní lékařští průkopníci, jako byl například Louis Pasteur, zaznamenali podobná zjištění; to ho utvrdilo v myšlence, že pooperační infekce napomáhá léčbě tumoru. Začal pracovat s hypotézou, že horečka nejen účinně bojuje s bakteriemi, ale také nastartuje imunitní systém, aby začal napadat rakovinné buňky.

Coley se rozhodl ihned svoji domněnku otestovat na pacientovi, v jehož případě zatím veškerá léčba selhala a jemuž lékaři předpovídali pouze několik týdnů života. Nitrožilně mu aplikoval živou bakterii streptokoka. U pacienta, jehož krk byl znetvořen tumorem o velikosti slepičího vejce, v důsledku čehož mohl stěží promluvit nebo polknout, se téměř okamžitě dostavily horečky. Po několik dní setrvával ve velmi vážném stavu, avšak brzy začalo být zřejmé, že se tumor krku pomalu zmenšuje, až nakonec úplně zmizel. Muž odešel z nemocnice zdravý – po rakovině nezůstalo ani památky.

Závěry byly ohromující: přirozené tělní procesy, jako je boj s bakteriální infekcí, byly velice dobře účinné rovněž při zabíjení tumoru. Nádory mizely, jako by se nikdy ani neobjevily.

Příběh doktora Coleyho a Bessie Dashiellové jsem si četl stále dokola. Nemohl jsem uvěřit, nakolik pokrokový přístup tohoto profesionála byl. „Otec imunoterapie“ odhalil do té doby netušený potenciál a sílu imunitního systému, který lze nastartovat tak, aby se sám začal velmi účinně bránit smrtelnému onemocnění. Podařilo se mu vyvinout směs mrtvých bakterií, jež začal aplikovat jako léčbu rakoviny. Jednalo se o daleko šetrnější léčení, jelikož bakterie již nepůsobily stav ohrožující život, nicméně i přesto byla v tehdejší době myšlenka aplikace nebezpečných bakterií do těla pacienta poměrně těžko akceptovatelná.

Coley byl inovátor, který zdaleka předběhl svou dobu. Zatímco se snažil vyprovokovat imunitní systém, aby z těla vyplavil zabijácké rakovinové buňky, tehdejší medicína naopak podporovala jeho umělé potlačování. Nejrůznější medikamenty byly právě na vzestupu a lékařské kapacity se přikláněly k lékům na potlačení imunitního systému a k antipyretikům, lékům, jež měly snížit funkčnost imunity a horečky a zároveň zabíjet kancerózní buňky. Velice oblíbenou se stala radiace. Vedlejším účinkem těchto léčebných metod byla skutečnost, že zbytečně ničily také velkou spoustu zdravých buněk. Výsledky však byly dobré, celá řada pacientů se zotavila. Moderní medicína tedy místo stimulace imunitního systému staví na jeho umělém potlačování. Coleyho práce byla zapomenuta. Jeho novátorské teorie bohužel nepřišly v tu správnou dobu.

Je pravda, že metody vycházející z potlačení funkce imunitního systému zachraňují životy nemocných, avšak nemohl jsem si pomoci. Musel jsem neustále přemítat nad tím, kde bychom dnes byli, kdybychom se rozhodli zvážit také Coleovy teorie, že je naše přirozená obranyschopnost je schopná vyrovnat se s nádorovými onemocněními sama.

POUČME SE Z MINULOSTI

Při vizitách a jiných úkonech v nemocnici jsem se nedokázal ubránit novému pohledu na svět. Uvažoval jsem, jakým způsobem ve skutečnosti dochází ke spontánní remisi a zda je možné ji nějakým způsobem replikovat. Neustále jsem si lámal hlavu nad Coleyho odkazem. Slova současných pacientů, kteří se neočekávaně úspěšně zotavovali z vážných nemocí, mi nedávala spát.

Očekával jsem, že přijedu do Brazílie a tam veškerá tvrzení o spontánním vyléčení vyvrátím. Stal se však pravý opak. Již jsem si byl naprosto jistý, že se děje něco úžasného. Nedokázal jsem zatím přesně říci jak, ale tušil jsem, že spontánní remise je nějakým způsobem propojena s nedávnými vědeckými objevy o funkcích imunitního systému a faktorech, které ho ovlivňují.

Všichni víme, že nám naše přirozená obranyschopnost pomáhá bojovat s rýmou a virózami, jež nás čas od času postihují. „Jsem úplně grogy,“ říkáme kamarádům a kolegům, zatímco smrkáme a zakrýváme si ústa při kýchání. Chápeme a akceptujeme fakt, že občas chytíme rýmu. Imunitní systém malinkou štěrbinkou pustí do těla virus třeba proto, že jsme si v poslední době nedopřávali dostatek spánku nebo se cítili pod tlakem v práci či doma. Když nám však jsou diagnostikována závažná onemocnění, jako například rakovina, diabetes, srdeční choroby a další chronické a mnohdy neléčitelné nemoci, málokdy se zamýšlíme nad tím, jak v tomto případě zafungoval, či nezafungoval náš imunitní systém. Okamžitě se obrátíme na lékaře, kteří aplikují nejrůznější zákroky, avšak většinou už nenahlédneme do našeho nitra, abychom se pokusili nalézt skutečný původ nemoci. Příčinou často bývá právě porouchaný imunitní systém, který místo aby účinně bojoval s nebezpečnými vnějšími vlivy, začne sám vytvářet problémy a onemocnění. Současná medicína je sice v mnoha ohledech naprosto přelomová, až příliš často se však zaměřuje pouze na potlačování příznaků nemoci. Obvykle nestudujeme zdraví a nezajímáme se o příběhy těch, kteří k němu našli cestu.

Coleyho experiment prokázal, že vysoká horečka někdy dokáže přenastavit imunitní systém tak, aby detekoval a účinně eliminoval rakovinové buňky, kterým již poskytl prostor k bujení. Tuto situaci lze vzdáleně připodobnit k resetování harddisku. Za léta studia medicíny a psychiatrické praxe jsem se nesčetněkrát setkal s důkazy toho, že cokoli pustíme do těla – od potravin přes toxiny až po myšlenky a pocity – může naši obranyschopnost posunout zpět na základní úroveň. Strava do značné míry ovlivňuje funkčnost imunitního systému. Jeho účinnost je přímo úměrná množství základních živin, jež mu poskytujeme. Bezprostřední okolí má pak na imunitu značnější vliv, než bychom si mnohdy dokázali představit. Nedávno dokončená studie Stanfordovy univerzity^3 poukazuje na skutečnost, že například lůno matky, domov našeho dětství a místo, kde aktuálně žijeme a pracujeme, determinuje efektivitu imunitního systému dokonce více než genetické předpoklady. Až 90 procent chronických onemocnění není zakódováno v genomu, ale vzniká až posléze, působením vnějších vlivů.4 To, jakým způsobem umíme zvládat stres, se odráží na kvalitě našeho zdraví; fakt, že dlouhodobé vystavování chronickému stresu potlačuje přirozenou obranyschopnost, je již dlouhou dobu všeobecně známý. Přelomová studie v oboru psychoneuroimunologie, která zkoumá propojení mozku a těla, popisuje, že pozitivní emoce a štěstí nás doslova činí zdravějšími tím, že povzbuzují imunitu.

V Brazílii a jinde po světě se lidé tu a tam vyléčili z velmi vážných nemocí, ať už s přispěním moderní medicíny, nebo bez ní, vždy však její předpoklady naprosto předčili. Některé neočekávané posuny v léčbě byly zaznamenány u pacientů, jejichž imunitní systém se nějakým způsobem dokázal vzpružit a vzepřít nemoci. Musel jsem zjistit, jak se to stalo. João de Deus ani pravdivost tvrzení, jestli se skutečně jedná o „zázračného léčitele“, to mě naprosto nezajímalo. Věděl jsem, že je-li spontánní remise opravdu skutečná, věda by se jí mohla začít zabývat, pokud bych dokázal eliminovat podobné vnější rozptylování: nepravdivé příběhy, přezíravost moderní medicíny i svoje vlastní obavy, jak na mou studii bude případně nahlíženo.

Abych spustil výzkum spontánní remise, musel jsem si začít klást kvalitnější otázky. Jako první jsem se zaměřil na funkce imunitního systému a na to, proč je jeho důležitost v dnešní medicíně tolik opomíjena. Z jakého důvodu nejprve nevyšetříme stav imunity pacienta, jehož léčíme z chronického nebo jinak vážného onemocnění?

2

Přirození zabijáci

Věda nespočívá v nalézání nových faktů, nýbrž v hledání cest k nim.

– sir William Henry Bragg

Dnešní medicínu bych připodobnil k dlouhé řadě záchranek, které hlídkují pod okrajem vysokého útesu. Lidé po něm kráčí a padají z obrovské výšky dolů. Posádky ambulance sbírají polámaná těla a uhánějí s nimi do nemocnice, kde je nejmodernější technologie a medikamenty napraví tak, jak jen to je v současnosti možné. A nutno podotknout, že se jim to doopravdy daří! Lepším postupem by však bylo vybudovat okolo útesu zábradlí, která by lidem nedovolila zřítit se dolů, pomohla by jim vést kvalitnější, zdravější život, pečovat o svůj imunitní systém dřív, než by je záchranky musely sbírat a odvážet k opravě.1

Příběhy lidí, které vám postupně představím, mají ukázat, že metody, jež při zlepšování svého zdraví zvolili, si může osvojit každý z nás. I ti, pro něž je již příliš pozdě začínat s prevencí, se mohou z vyprávění poučit a šplhat po pomyslném žebříku zpět nahoru k vrcholu útesu, rozhodnou-li se svému zdravotnímu stavu čelit opravdu intenzivně.

Z toho plyne, že udržet se dlouhodobě na vrcholu útesu je opravdu těžká práce, pokud se o sebe dostatečně nestaráme. Vyšplhat se k němu zpět je však daleko obtížnější, chybí-li nám ono pomyslné ochranné zábradlí. Začněme proto studiem stále se rozvíjejícího odvětví imunoterapie.

Obor imunoterapie v současné době skutečně vzkvétá. Lékaři a vědci se snaží posouvat hranice toho, co víme o přirozené schopnosti lidského těla bojovat se zákeřnými onemocněními. Základní myšlenkou imunoterapie je navést buňky imunitního systému, aby se samy postavily nemoci, většinou rakovině. Jedd Wolchok, přední onkolog a imunolog působící na revoluční onkologické klinice Memorial Sloan Kettering, se nechal slyšet, že spontánní remise „jsou buď božím zásahem, nebo dílem imunitního systému.“2

Co je to imunitní systém? Obvykle se jím začneme zabývat až ve chvíli, kdy nás zradí. Velice často si nedokážeme představit, o co se vlastně jedná, přestože jde o mechanismus pro přežití naprosto zásadní. Většinou ho vidíme jako něco abstraktního, neviditelný štít, o němž doufáme, že nás nikdy nepřestane chránit. Ve skutečnosti je však daleko skutečnější a hmatatelnější. Vedle nervového systému jde o nejkomplexnější soustavu lidského těla. Skládá se z vnitřních orgánů, tkání a buněk, které společně tvoří spletitou a mnohoúčelovou ochrannou síť. Začíná u pokožky, slin a nosní sliznice, které mají za úkol detekovat, zadržet a neutralizovat nejrůznější patogeny ještě dříve, než se nám dostanou do těla. Naprosto zásadní součást imunitního systému tvoří také kostní dřeň, kde se rodí bílé krvinky: inteligentní, vycvičené, rychlé a nelítostné bojovnice za naši přirozenou obranyschopnost, jež pronásledují veškeré patogeny a kancerózní buňky, které napadly naše tělo.

Imunitní systém nás každou vteřinu, ať spíme, nebo bdíme, neohroženě chrání před cizími vetřelci a vnitřními problémy lidského těla. Jako ten nejkvalitnější alarm, který se spustí, jakmile k nám do domu vnikne nějaký zloděj, neustále diagnostikuje, vyhledává problémy, opravuje systémové chyby a kříží plány nejrůznějším virům. Dokonce právě teď, zatímco pohodlně sedíte a čtete si knihu, je váš imunitní systém v plné pohotovosti. Každý nádech, který provedete, je zkontrolován na přítomnost virů. V noci, když spíme, zvýší imunitní systém produkci určitých bílkovin, jež pomáhají identifikovat a odplavit nebezpečné patogeny a škodlivé buňky. Pokud imunitní systém dostatečně podporujeme správnou stravou a pozitivním myšlením, odvděčí se nám tím, že vytváří důmyslné plány na naši ochranu, ušité na míru každé potenciálně nebezpečné situaci. Jestliže se však nesnažíme obranyschopnosti pomáhat, buňky jsou pomalé, líné a náchylné k chybám v komunikaci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uzdravte se sami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.