Hope

V ústrety šťastiu

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Carola Wimmerová

Hope – V ústrety šťastiu

Copyright © Fragment, 2020

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

Original title: Hope 1: Sprung ins Glück, by Carola Wimmer

© 2015 by cbj Kinder- und Jugendbuchverlag

a division of Verlagsgruppe random House GmbH, München, Germany.

Translation © Jana Valachová, 2020

ISBN 978-80-566-1888-2 (epdf)

ISBN 978-80-566-1889-9 (epub)

ISBN 978-80-566-1890-5 (mobi)

Prológ

Ľadovú plochu osvetľovali silné lúče reflektorov. Žiarila namodro. Leo sa triasla od zimy. Udreli februárové mrazy a hala nebola takmer vôbec vykúrená. Ale bol čas súťaže, čo znamená tréning ešte pred začiatkom vyučovania, a to aj v prípade, že by mala kvôli snehovej víchrici zamrznúť celá zem.

Leo korčuľovala uprostred ľadovej plochy a skúšala robiť piruety. Cítila však, akoby mala na nohách závažia. Možno kvôli chrípke z minulého týždňa? Snažila sa ten pocit ignorovať. Silno sa odrazila, zmenila smer jazdy a veľkými oblúkmi sa približovala k mantinelu.

Chvíľu ostala stáť na kraji klziska a potom sa rýchlo rozkorčuľovala, aby skočila najťažší skok z celej svojej zostavy: dvojitý axel. Robila ho už hádam stokrát, a to tak dobre, že sa kvalifikovala na majstrovstvá juniorov.

No dnes bolo všetko inak. Leo vo vzduchu stratila rovnováhu. Na poslednú chvíľu sa jej podarilo bezpečne dopadnúť, no musela sa zachytiť rukami, aby sa neudrela o ľad.

„Leonie! Tu nie sú začiatočníci!“ zaznel silný hlas.

Patril drobnej žene s hrubými okuliarmi, ktorá stála za mantinelom.

„S takýmto prístupom ani nemusíš nastupovať! Vzchop sa! Je veľa dievčat, ktoré by boli šťastné, keby mohli byť na tvojom mieste!“ Jej dych sa v tej zime menil na obláčiky pary. Nemusela sa ani obzrieť, aby vedela, že jej trénerka, pani Fleischhauerová, zvraštila čelo.

Leo sa vystrela. V spánkoch jej pulzovala krv. Krátkym prikývnutím dala najavo, že rozumie. Zhlboka sa nadýchla, odkorčuľovala späť k mantinelu a skok zopakovala. No teraz omnoho rýchlejšie a s väčšou energiou. Široko rozpažené ruky jej dodávali ešte viac sily. Vyskočila do výšky – prvá otočka, druhá…

Ale potom sa jej na chvíľu zatmelo pred očami. Úplne stratila kontrolu, nevedela riadiť svoje pohyby. Udrela si koleno o ľad. Zacítila ostrú bolesť, akoby jej doň niekto bodol nožom. Skúsila si sadnúť, ale bolesť bola veľmi silná. Ľahla si a so zatvorenými očami zostala ležať na ľade.

1. kapitola

Leo o barlách dokrívala do svojej internátnej izby. Priestor s dvoma posteľami, dvoma skriňami a dvoma stolmi sa jej zrazu zdal neobyčajne cudzí. Ako keby tam posledné dva roky ani nebývala.

Možno je to jej chyba a s izbou je všetko v poriadku – zrazu má sadru, ktorá jej siaha až po stehno, a barly, ktoré sú na športovom internáte cudzincami.

Dokrívala k skrini, vytiahla z nej veľký kufor a hodila ho na posteľ. Všade naokolo bolo ticho, iba z neďalekého ihriska sa ozývali výkriky a pískanie. Leo sa potešila, že je teraz sama. Lúčenie pre ňu bolo ťažké, hoci už niekoľko dní bola sklamaná. Prvé štyri týždne po nehode dostávala od spolužiačok pozdravy a priania k skorému uzdraveniu, dokonca ju navštevovali v nemocnici. No postupom času sa o ňu zaujímali čoraz menej. Dokonca sa zdalo, že aj jej najbližšie kamarátky na ňu zabudli. Dlho jej trvalo, kým pochopila, že to hlavné, čo ich po celé tie roky spájalo, bolo korčuľovanie. A tomu je už koniec.

Vzlykajúc podišla naspäť k skrini, vybrala z nej nohavice, tričká, svetre a naukladala ich na seba do kufra.

Zrazu sa prudko otvorili dvere. Objavila sa v nich Trixie, Leonina spolubývajúca. Keď uvidela Leo, ostala chvíľu v šoku, ale rýchlo sa spamätala. „Fíha, tak s tebou som teda vôbec nepočítala! Pustili ťa z nemocnice!“ povedala s úsmevom.

Leo to tiež zaskočilo, no nechcela, aby to na nej bolo vidieť. „Pomaly som sa tam začínala nudiť,“ odvetila s úškrnom. Trixie ju nemotorne objala, posadila sa k nej na posteľ a pozrela sa na kufor.

„Pani Flaischhauerová tvrdí, že odchádzaš,“ povedala. „Je to pravda?“

Leo preglgla a rýchlo sa otočila k skrini. Do očí jej vyhŕkli slzy.

„Doktori tvrdia, že sa už nikdy nebudem môcť venovať športu,“ odvetila a načiahla sa po hromadu tielok v bielizníku. „A pre nešportovca na športovom internáte nie je miesto. Poznáš to: dlhý poradovník a tak.“

„A čo budeš teraz robiť?“ opýtala sa Trixie.

Leo pokrčila plecami a zahľadela sa na podlahu. Obe chvíľu mlčali.

„Už musím ísť na tréning,“ prehovorila napokon Trixie a vykročila k taške, ktorá stála vedľa stola. Predtým ako pokračovala v rozprávaní, na chvíľu zaváhala. „Teraz, keď si vypadla, postúpila som na majstrovstvá…“

„Ach, jasné,“ odvetila Leo a stuhla. „Srdečne gratulujem!“

Trixie sa v rozpakoch zahľadela do zeme. Bolo jasné, že táto situácia je im obom nepríjemná. „Mám ti pomôcť s kufrom?“ opýtala sa.

„Nie, to je v poriadku. Každú chvíľu príde moja mama, rozpráva sa dole s riaditeľom a pani Fleischhauerovou.“

„Dobre, tak ja teda idem!“ Trixie otvorila dvere. „Určite ti zavolám!“

„Áno, prosím,“ odvetila Leo potichu.

Spolubývajúca za sebou zabuchla dvere.

Leo chcela iba odísť. Rýchlo vyhadzovala posledné veci zo skrine a pchala ich do kufra. Nakoniec na oblečenie hodila korčule na ľad. Zavrela kufor a zatiahla zips. Snažila sa, no kufor sa nie a nie zatvoriť. Nahnevane ho znovu otvorila, vzala korčule a vyhodila ich do koša. Keď odchádzala, ani raz sa za sebou neobzrela.

2. kapitola

„Počkaj! Pomohla by som ti,“ zvolala Eva Pollingerová, Leonina mama, keď zbadala, ako sa jej dcéra na schodoch namáha s ťažkým kufrom. Rýchlo k nej pribehla a vzala jej ho, aby ho zniesla cez posledné poschodie. „Prečo musíš byť taká tvrdohlavá?“

„Trvalo ti to,“ odsekla Leo, pevne sa chytila barly a krívala vstupnou halou k východu.

„Ešte som sa rozprávala s riaditeľom,“ vysvetlila mama. „Pán Friedrichsen bol taký milý!“

„Určite s tebou chcel len flirtovať,“ odvetila Leo podráždene. „Všetci muži chcú s tebou flirtovať.“

Mama iba pobavene pokrútila hlavou. Leo však vedela, že má pravdu. Eva Pollingerová bola neobyčajne pekná žena. Väčšina mužov sa v jej prítomnosti zvyčajne na nič nezmohla, iba sa poriadne strápnila.

„Leonie, nerozprávaj také hlúposti,“ odvetila mama. „Pani Fleischhauerová bola tiež veľmi, veľmi milá. Povedala, že ťa tam chcela. Neverila by si, ako ťa chválila. Tvrdila, že si to mohla dotiahnuť veľmi ďaleko, keby…“

„Áno, keby,“ prerušila ju dcéra. Naozaj jej musí do rany sypať ešte viac soli? „Môžeme sa rozprávať o niečom inom, prosím?“

Mama ostala stáť a nechápavo pokrútila hlavou, no Leo si to nevšimla. Ďalej totiž krivkala smerom k parkovisku. Nevedela sa dočkať, kedy odtiaľto konečne odíde. Netrpezlivo otvárala dvere na strane spolujazdca a tlačila sa s barlami na sedadlo. Mama však nenastupovala. Smutne sa obzerala okolo seba. Za chrbtom mali areál so športovým ihriskom a obďaleč stála hala s klziskom s dlhou plochou strechou.

Mama si povzdychla. „Myslím, že toto je najsmutnejší deň v mojom živote,“ povedala a pozrela sa na dcéru.

Tá bola ešte stále podráždená. „V tvojom živote?!“ odvetila a zamračila sa.

Mama kývla hlavou. „Nie, je to inak,“ opravila sa vzápätí. „Najsmutnejší deň bol ten, keď nás opustil tvoj otec.“

Leo si zahryzla do pery a mlčala. Čakala, kým mama nastúpi do auta a naštartuje. Usadila sa hlboko do sedadla, a len čo opustili areál školy, konečne sa aspoň trochu uvoľnila. Kútikom oka sledovala ustarostenú tvár svojej mamy, ktorá odbočila na diaľnicu. Zrazu ju chcela nejako utešiť. Vedela, čo pre ňu znamená, že navštevuje internátnu školu. Po tom, ako Leonin otec zmizol, venovala všetok svoj voľný čas iba jej. Skôr než sa dostala na športový internát Glasstein, mama ju neustále vozila z tréningu na ľade do športovej haly, z baletu na súťaže. Šila jej kostýmy a dala by aj posledný cent, len aby jej pomohla stať sa úspešnou krasokorčuliarkou.

A teraz, Leoninou vinou, bolo všetko preč.

Opatrne natiahla ruku a jemne mamu pohladkala po ramene. „Všetko bude v poriadku,“ povedala.

Mama prikývla. „Teraz je najdôležitejšie, aby si myslela pozitívne a nedovolila, aby ťa niečo zložilo. Už teraz je to dosť ťažké!“

Po týchto slovách Leo zosmutnela, no nepovedala nič.

„Skús si na novej škole nájsť priateľov,“ pokračovala mama so svojimi radami.

Leo si vzdychla, tak potichu, že to bolo sotva počuť, a sústredene hľadela dopredu. „Dobre,“ povedala napokon.

3. kapitola

Keď Leo vstúpila do novej triedy, bola ešte prázdna. Našla si miesto v zadnom rade a sledovala, ako prichádzajú jej noví spolužiaci.

Do prvých dvoch radov sa usadila skupina dievčat. Boli oblečené takmer rovnako. Nadšene sa rozprávali, no prestali, len čo do triedy vstúpilo akési štíhle vysoké dievča. Malo dlhé ryšavé vlasy, ktoré sa mu vlnili do stoviek malých lesklých kučierok. Vyzerá skvele, pomyslela si Leo. Dievčatá červenovláske okamžite uvoľnili miesto medzi sebou.

„Prepáč, ale tu sedím ja,“ ozval sa jemný hlas. Leo prekvapene vzhliadla a načiahla sa po barly. Stálo nad ňou akési dievča.

Keď si však všimlo, že Leo má nohu v sadre, povedalo: „Nie! To je v poriadku, nevstávaj! Sadnem si vedľa, tam nesedí nikto, žiadny problém!“

Dievčina si sadla na voľnú stoličku a Leo si ju kútikom oka premeriavala. Na chrbte mala detskú školskú tašku a na svetri sa jej pyšne skvel poník z trblietavých kamienkov. Keď si vykladala na stôl zošity a knihy, Leo si všimla, že konský motív má hádam na všetkom. Dokonca aj na gume, ktorú si spolu s pravítkom a ceruzkou položila vedľa peračníka, bol obrázok jednorožca preskakujúceho dúhu. Nie je to síce celkom kôň, ale aj tak…

So zvukom zvonenia vstúpil do triedy triedny učiteľ a na katedru hlučne hodil hromadu kníh. Rozhliadol sa po triede a pohľadom našiel Leo.

„Ááá, tu je naša ľadová princezná!“ zvolal a naznačil jej, aby prišla dopredu. Hneď si však uvedomil, že urobil chybu, a iba pokrútil hlavou. „Nie, nemusíš!“ zastavil ju a začal listovať v zápisníku.

Leo mala pocit, že očervenela ako paprika.

„Leonie Pollingerová,“ prečítal jej meno a vybral sa k jej lavici. „Vitaj u nás – teraz na polrok.“

Leo nevedela, čo má na to povedať, ale učiteľ od nej zjavne žiadnu odpoveď neočakával.

„Takže ty si k nám prišla zo športovej školy – disciplína, krasokorčuľovanie…“ zhrnul učiteľ. „Dúfam, že sa s nami nebudeš veľmi nudiť. My tu totiž pracujeme viac hlavou… Takže, otvorte si, prosím, všetci knihy na strane päťdesiatštyri.“ Odovzdal jej učebnicu matematiky a vrátil sa späť k tabuli.

Niektorí spolužiaci, aj dievčatá z predného radu, si Leo poriadne premerali, až po chvíli opäť upriamili svoj zrak dopredu. Iba jej spolusediaca civela ďalej. Keď sa k nej Leo otočila, široko sa usmiala.

„Som Bea,“ zašepkala.

„A ja som Leo,“ odvetila pošepky.

Dievča trochu prehnane prikývlo, aby dalo najavo, že rozumelo. „Okej!“ pošeplo ešte raz.

Leo bola rada, že sa Bea nechcela ďalej baviť počas hodiny. Tušila však, že ide puknúť od zvedavosti, pretože sa neustále mrvila na stoličke. Len čo zazvonilo na prvú prestávku, zatvorila knihu a s vypleštenými očami sa otočila k nej.

„Ty si naozaj krasokorčuliarka?“ spýtala sa nadšene.

„Už nie. Bohužiaľ, niečo mi skrížilo plány,“ odvetila Leo a ukázala na svoju nohu. „Zlomené jabĺčko v kolene,“ dodala.

Bea zbledla. Leo sa bála, že čochvíľa spadne zo stoličky. „Au, to si nechcem ani len predstaviť!“ vydýchla a očami blúdila po celej triede, akoby hľadala únikový východ. „Mrzí ma to,“ dodala nakoniec a oboma rukami si chytila kolená, ani čo by to zabolelo aj ju.

„Čo ťa mrzí?“ Podišla k nim červenovláska so svojimi dvoma kamarátkami. Všetky tri pohŕdavo pozreli na Beu. „Mrzí ťa, že už zas máš na sebe jeden z tých hnusných svetrov?“

Dievčatá sa zachichotali. Leo ostala sedieť s otvorenými ústami. Také správanie veru ešte nezažila! Bea však mlčala a len zahanbene sklonila hlavu.

Skôr než sa Leo stihla ozvať, obrátili sa dievčatá k nej. „Riadne blbé, že musíš sedieť tu vzadu. Chceš ísť s nami cez veľkú prestávku do kaviarne?“ spýtali sa jej až prehnane priateľsky.

Leo klesla sánka ešte o čosi viac. Potom sa však konečne spamätala. „Nie, ďakujem!“ odvetila stručne.

Dievčatám zamrzol úsmev na tvári. Nestávalo sa často, že by ich niekto odmietol.

„Tak si tu teda zostaň,“ odfrkla uštipačne červenovláska. Všetky tri dievčatá sa ako na povel naraz otočili a vrátili sa na svoje miesta.

Leo sa dívala za nimi a pokrútila hlavou. „Kto to je?“

„Charlene Schönbrunnová,“ šepla Bea.

„Môže byť tak mimo?“ spýtala sa Leo.

„Asi áno, ale priala by som si byť ako ona,“ odvetila Bea so zasneným pohľadom.

Leo sa na spolužiačku ohromene pozrela. „A to už prečo? Už aj tak je na svete dosť arogantných kráv!“

„Nie, myslím to inak,“ opravila sa Bea. „Charlene vie jazdiť na koni! Jej kamarátky Tessa a Bibi tiež, no Charlene je v tom ozaj dobrá.“

Leo bola zmätená. „A ty nejazdíš?“ spýtala sa, hoci tušila, aká bude odpoveď.

Bea sklonila hlavu. „Nie, bohužiaľ nie.“

4. kapitola

Školský deň bol na Leonin vkus prikrátky. Doma ju nikto nečakal, iba vopred uvarený obed, ktorý do seba bez chuti nahádzala. Nevedela, čo má robiť. Byt aj mesto boli pre ňu cudzie. Poznala to tam iba z krátkych návštev počas prázdnin. Jej mama sa sem prisťahovala, až keď Leo zmenila školu.

Chvíľu myslela na Beu. Tá jej ponúkla, že jej prinesie poznámky z posledných týždňov, ale Leo to odmietla. Nechcela, aby si s ňou robila starosti.

Nudné poobedie jej zhoršilo náladu ešte viac. Kedysi trénovala štyri hodiny denne a teraz nevedela, čo so sebou. Takmer nič ju nezaujímalo.

Umyla riad a odišla do svojej izby. Pozrela sa na policu vedľa postele, na ktorú jej mama zoradila trofeje a medaily. Do očí sa jej tisli slzy. Tréningy boli ťažké, ale na ľade sa cítila výborne. Neexistovali včerajšky ani zajtrajšky, iba ten moment na obrovskej zamrznutej ploche. Bol to šťastný a povznášajúci pocit.

Teraz pociťovala presný opak. Namiesto povznášajúcej ľahkosti sa zrazu cítila nemotorná: ako vták, ktorý nie je schopný lietať. Smutne sa pozrela na mobil, no neprišla jej žiadna správa – a sama nemala chuť niekomu napísať.

Vzala barly a vyšla z bytu. Možno by si mohla ísť po poznámky k Bei. Keďže jej nová spolužiačka nemala mobil, nemohla jej ani zavolať, ale bývala iba o dva domy ďalej. Ak bude mať šťastie, zastihne ju doma.

Leo zazvonila a Bea jej otvorila dvere celá rozžiarená, ako keby na ňu čakala. Zaviedla ju do svojej izby. Hneď začala hľadať zošity. Leo sa tam zatiaľ poobzerala. Okrem vysokej drevenej postele zaberali v izbe najviac miesta skriňa a písací stôl. Bea oblepila každý kúsok voľnej plochy na stene kresbami koní. Leo sa najviac páčila tá s cválajúcim koňom, tá bola skutočne vydarená. Všetky proporcie boli perfektné, chvost a hriva viali vo vetre a kôň vyzeral ako živý.

„Ten je naozaj super!“ povedala Leo a podišla o krok bližšie.

„Ďakujem,“ odvetila Bea rozpačito.

„O koňoch vôbec nič neviem,“ priznala Leo, hľadiac na obrázok. „Čo je na nich také skvelé?“

„To, že sú také priateľské,“ vyhŕklo z Bey. „Niektoré sú síce nepríjemné, ale väčšina z nich je priateľská.“

Leo sa pozrela na najbližší obrázok. Bol na ňom kôň pasúci sa na lúke.

„Nerozumiem, ak máš tak veľmi rada kone, prečo sama nejazdíš?“ spýtala sa.

„Moja nevlastná mama mi to nedovolí,“ vysvetlila Bea. „Nesmiem sa k nim ani len priblížiť, myslí si, že kone sú nebezpečné.“

Leo pokrútila hlavou. „A čo na to tvoja vlastná mama?“

Dievčina sklonila hlavu a povedala: „Moja mama dávno zomrela.“

„Och, to ma naozaj veľmi mrzí!“ povedala Leo.

Bea však iba pokrútila hlavou a pokúsila sa o úsmev. „Moja nevlastná mama má na tieto obavy dôvod,“ vysvetlila. „Stalo sa jej niečo nepríjemné.“

„Ozaj?“

„Pred dvoma rokmi,“ povedala Bea. „Na svadbe s mojím otcom. Oslava sa konala na veľkej lúke. Mali trojposchodovú tortu…“

„A potom prišiel kôň a tú tortu zožral?“ spýtala sa Leo s úškrnom.

„Nie, stalo sa čosi omnoho horšie. Bol to vlastne skôr poník, totálne zbláznený do ozdôb a kvetov na svadobných šatách. Celý čas sa ich snažil obhrýzať. No a v istom okamihu zvalil moju nevlastnú mamu na zem a potom ju začal prenasledovať cez celú lúku. Vystrašená vyliezla na stoličku, potom na stôl a nakoniec spadla do svadobnej torty. Odvtedy nenávidí kone,“ dodala Bea.

„Och, páni!“ smiala sa Leo. „Ten kôň jej teda úplne pokazil svadbu!“

Aj Bea sa zasmiala, hoci iba krátko. Jej oči zostali smutné. „Tak veľmi by som chcela nejakého koňa aspoň pohladkať!“

„Tak to urob!“ navrhla Leo. „Tvoja nevlastná mama o tom nemusí vedieť!“

„Aj nad tým som už premýšľala,“ priznala Bea a odrazu takmer šepkala. „Dokonca presne viem, kam by som ich šla pozrieť, ale sama si na to netrúfam.“

„Hm, išla by som s tebou…“ začala Leo.

„Naozaj?“ prerušila ju Bea. „Urobila by si to pre mňa?“

„Jasné…“ odvetila Leo, no ani teraz nemohla dokončiť vetu, pretože spolužiačka sa jej hodila okolo krku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hope 1: V ústrety šťastiu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.