Marie Lacrosse

DAS WEINGUT

In stürmischen Zeiten

Copyright © 2018 by Goldmann Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration c gettyimages/ c Max shen end FinePic, München

Translation © 2020 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-4239-1

Mému muži Jürgenovi

za jeho neochvějnou věrnost

Můžete to zpochybňovat, jak chcete,

ale pravdou zůstane, že humánnost ve válce musí válku provázet,

a že rázné vedení války je zároveň nejhumánnější.

Helmuth von Moltke starší,

pruský polní maršál

Na dojemných příkladech, které vyprávíte,

je možné poznat, že sláva na bitevních polích

je vykoupená utrpením a slzami.

Lidé se často nechávají svést, vidí jen slavné stránky války

a zavírají oči před jejími smutnými následky.

Švýcarský generál Dufour k Henrymu Dunantovi,

zakladateli Červeného kříže

Dramatis personae

Uvedeny jsou jen nejdůležitější postavy.

Historické postavy jsou označené hvězdičkou *.

Rodina Ireny

Irena Weberová – nemanželské dítě narozené tajně v porodnici, vyrostla v sirotčincích; Weberová není její pravé příjmení

Klára – krycí jméno Ireniny matky, která zůstala v anonymitě

Teta Erna – doprovod Kláry do porodnice

Rodina Franze Gerbana

Wilhelm Gerban – německý obchodník s vínem se sídlem firmy v alsaském Weissenburgu

Pauline Gerbanová – jeho francouzská manželka

Franz Gerban – nejstarší syn Wilhelma a Pauliny

Matilda Gerbanová – jejich mladší dcera

Gregor Gerban – Wilhelmův bratr, šéf rodinného vinařství ve falckém Schweighofenu

Otýlie Gerbanová – manželka Gregora a Wilhelmova švagrová

Fritz Gerban – syn Gregora a Otýlie

Sofie – mladší sestra Otýlie

Domácí personál Gerbanových v Altenstadtu

Niemann – první sloužící

Paní Burgerová – hospodyně

Paní Krammová – kuchařka

Gerda – první služebná

Mína – druhá služebná

Riemer – kočí

Další významné postavy

(jsou uvedeny jen nejdůležitější postavy v pořadí, ve kterém se vyskytují v románu)

Sestra Agnes – porodní asistentka v porodnici, později ředitelka sirotčince v Heidelbergu

Sestra Gertruda – vedoucí dívčího traktu sirotčince ve Speyeru

Matka Ignácie – matka představená sirotčince ve Speyeru

Doktor Frey – domácí lékař Gerbanových

Karel Krüger – dělník ve vinařství Gerbanových

Major von Kaisenberg* – velitel praporu Fritze Gerbana

Edgar Hepp* – podprefekt ve Weissenburgu

Generál Abel Douay* – francouzský velitel v bitvě u Weissenburgu

Farář Klein – evangelický pastor ve Fröschweileru

Albert Valon – francouzský dezertér

Louis Rousser – sanitní četař ve francouzské armádě

Gérome – francouzský válečný invalida

Jacques – francouzský sanitní desátník

Claire Rocherová – obyvatelka Bazeilles

Doktor Etienne – ženský lékař ve Weissenburgu

Doktor Berger – lazaretní lékař v Saint-Quentinu

Marianne Sergeová – zámožná dáma v Saint-Quentinu

Paul – její syn, který padl u Sedanu

Gilbert – francouzský válečný invalida

Otto – manžel Míny

Magda Färberová – hostinská v Landau

Emma – textilní dělnice v Lambrechtu

V románu zmíněné, ale nikoliv aktivně vystupující historické osobnosti

Král Wilhelm Pruský* – pozdější německý císař

Otto hrabě von Bismarck* – jeho říšský kancléř

Korunní princ Bedřich Vilém Pruský* – německý vrchní velitel v bitvách u Weissenburgu a Fröschweiler-Wörthu

Napoleon III.* – francouzský císař

Generál Mac-Mahon* – francouzský maršál, vrchní velitel francouzských vojsk v bitvě u Sedanu, kde se setkal se svým protějškem na straně protivníka, generálem Helmuthem von Moltkem starším

Prolog

Heidelberg

Únor 1851

Pláč novorozence ji vytrhl ze spánku, do nějž se na několik minut ponořila, vyčerpaná po těžkém porodu. S námahou se nadzvedla na loktech a rozhlédla se. Za mléčným sklem malého okna na pravé straně byla tma, venku už mezitím zavládla temná noc.

Když se předklonila, aby odtáhla závěs, který chránil postel do výše hlavy, pocítila prudkou bolest v podbřišku. S tichým zasténáním klesla zpátky na polštář.

O chvíli později se závěs rozhrnul. Objevil se obličej tety Erny bez nejmenší známky úsměvu. Vypadala jako ztělesnění nesouhlasu.

„Co se děje, Kláro?“ Také hlas tety zněl tvrdě. „Měla bys odpočívat, abys mohla z toho nedůstojného místa co nejdřív pryč.“

„Prosím!“ Mladá žena si olízla suché, rozpraskané rty. „Prosím, chci dítě jen jednou vidět. Je to chlapec, nebo děvče?“

Teta zavrtěla hlavou. „Je to bastard,“ odsekla hrubě. „To víš stejně dobře jako já, a nic víc vědět nemusíš!“

„Prosím, pro milost boží tě prosím! Chci ho jen jednou pochovat. Nosila jsem je devět měsíců ve vlastním těle. Je to mé dítě!“

„Řekla jsem ne! V tomhle domě to není zvykem. Musíme už dost zaplatit za to, aby tvoje hanba zůstala utajená, Kláro!“ Opovržlivě zdůraznila jméno. Nebylo to pravé jméno rodičky. Jako ostatní dcery z dobrých domů, které využily služeb zařízení, dostala v den příjmu krycí jméno.

„Prosím,“ Klářin hlas zesílil. „Prosím. Vzbudím celý dům, když se nebudu smět na dítě podívat.“

Výraz v tetině obličeji se proměnil z nesouhlasu v nepokryté opovržení a chladný hněv. „Udělala bys líp, kdybys křičela, než sis nechala toho bastarda udělat. Ale tehdy ses radši válela v hříšné vášni. Teď se odevzdej osudu. Nechám ti přinést něco na spaní. Brzy ráno odjedeme.“

S těmi slovy odstoupila od okraje postele a velitelským trhnutím zatáhla závěs.

Po tváři mladé ženy stékaly slzy rozhořčení a ponížení. Znovu se pokusila nadzvednout a bolest ji donutila spadnout zpátky na propocené lůžko. Po hodiny trvajícím utrpení dokonce ani nevyměnili prostěradla. Jen odstranili zakrvácenou koženou podložku, kterou pod ni strčili.

Zoufale poslouchala zvuky kolem. V přilehlé místnosti slyšela tiše plakat kojence, rozpoznala také hlasy porodní báby a sestry, které byly při porodu. Šplouchala voda, asi právě dítě koupaly. Ale nikdo nereagoval na její tiché volání, i když dveře mezi pokojíkem a vedlejším prostorem byly otevřené. Klára se cítila úplně bezmocná. Proklínala odloučenost svého pokoje.

Protože nikdo nesměl znát její pravou identitu, měla v tomto domě pro padlé dívky, jak jej teta nazývala, malý prostor pro sebe. Její spolutrpitelky z chudších poměrů ležely v jedné velké ložnici. O jejich osudu jí vyprávěla sestra Agnes. Mateřsky působící žena byla jedinou osobou, která pro ni v minulých dvou měsících pobytu měla přátelské slovo.

Kolikrát v těchto nekonečných týdnech zatoužila Klára po společnosti žen a dívek, kterým se přihodilo stejné neštěstí! Jak ráda by vyměnila měkkou postel ve svém pokojíčku za tvrdý žok nacpaný slámou ve velké místnosti, přes kterou chodila každou neděli ráno, když ji vodili na mši. Ale také v malé kapli, v níž ze všech stran táhlo, musela sedět stranou na nepohodlné vyřezávané židli sboristů a poslouchat slova kněze, který pokaždé kázal svým výhradně ženským posluchačkám o jejich hříšném životě.

Ale sestra Agnes jí pověděla, že ve velké noclehárně byla možnost tlachání a povídání, po němž tak toužila, rovněž silně omezená. Že ženy a dívky musely, dokud toho byly schopné, těžce pracovat. Předly nebo tkaly dvanáct hodin, ty šikovnější paličkovaly krajky nebo pomalovávaly dřevěné hračky. Klára nemohla vědět, že žádná z těch nešťastných žen by nechápala, že se slečna v komůrce nudí, protože jí kromě bible nedali žádné knihy. Že by jí záviděly výživné jídlo, které dostávala třikrát denně: bílý chléb s marmeládou k snídani, kuře a čerstvou zeleninu k obědu, sýr a uzeninu k večeři, kolik jen chtěla. Zatímco se chudé obyvatelky zařízení musely spokojit s ovesnou kaší bez chuti ráno, řídkou zeleninovou polévkou k obědu a tvrdým chlebem s tvarohem nebo sádlem večer.

Koneckonců nejsou tyhle ženy ani platícími hosty, závisí na dobročinnosti.Tím nebo podobným tónem mluvila teta Erna o Klářiných spolutrpitelkách, když na ně Klára zavedla řeč. Posměch a opovržení zaznívaly v hlase tety zřetelněji než jindy, protože si byla vědoma své vlastní staropanenské ctnosti ve srovnání s těmi, které se „ocitly v hanbě“.

Teď se novorozenec rozkřičel hlasitěji. „Neplač, utiš se, všechno je v pořádku,“ slyšela Klára uklidňující hlas porodní báby, po němž bezprostředně následoval ostrý hlas tety Erny.

„Kdy už to tady konečně skončíme? Dala bych si pořádné jídlo a potřebuju trochu klidu a odpočinku.“

„Hned, milostivá. Musíte mě ještě doprovodit k matce představené a potvrdit předání dítěte našemu ústavu.“

Ne, ještě je nesmějí odnést!Klára zatáhla z posledních sil za závěs, ale nezdálo se, že to někdo v okolí zpozoroval nebo bral v úvahu. Potom slyšela, jak se dveře pokojíku otevřely a zavřely a kroky několika osob se vzdalovaly chodbou. Byla sama. Zoufale se rozvzlykala.

Veškeré utrpení posledních hrozných měsíců se přes ni převalilo jako lavina. Teta mluvila o hříšné vášni, kterou se provinila. Místo toho cítila jen hrůzu a stud, když muž, kterému bezmezně věřila, se na ni naprosto nečekaně vrhl. Její křik udusil polštářem, přičemž jí vyhrnul sukni, roztrhl kalhotky a brutálně do ní vnikl. Posléze bezmocně plačící dívce pohrozil, že ji s hanbou vyhodí z domu, když jen sebemenším slovíčkem prozradí, co se té noci stalo. Klára mu věřila každé slovo.

Jak ráda by mlčela a všechno potlačila a zapomněla! Ale brzy začala každé ráno pociťovat zvláštní nevolnost. Tloustla v pase, takže se už nemohla těsně stahovat šněrovačkou a musela si nechat všechny šaty zvětšit. Naběhla jí prsa.

Ve své nevinnosti si zpočátku nedovedla změny svého dívčího těla vůbec vysvětlit. Až její sestra, alarmovaná komornou, která o Kláru denně pečovala, jí jednoho rána vysvětlila, že je těhotná. A přitom hned zmínila pravděpodobného otce dítěte. V bezmezném zmatku Klára podezření sestry potvrdila.

Hned nato začal za měšťanskou fasádou jejího domova hektický pohyb. Když dlouholetý domácí lékař pod podmínkou nejpřísnější mlčenlivosti potvrdil těhotenství, zasedla rodinná rada. Klára nebyla přítomná, sdělili jí jen výsledek.

„V doprovodu tety Erny pojedeš nejdřív k ozdravnému pobytu do lázní Baden-Baden. Tam vás nikdo nezná. Až nebude možné tvůj stav dál skrývat, odveze tě Erna do porodnice v Heidelbergu. Tam přivedeš na svět dítě, ale nikomu neřekneš své skutečné jméno. Dítě zůstane po porodu v sirotčinci, který patří k ústavu. Sama potom strávíš ještě dva další měsíce v Baden-Badenu a jako zdravá se vrátíš.“

Jediný pohled na nesmiřitelné obličeje kolem leštěného stolu z ořechového dřeva ukázal Kláře, že každý odpor je marný. Neodvolatelně rozhodli o jejím osudu a osudu nenarozeného dítěte.

V následujících měsících v Baden-Badenu se Klára nesměla s nikým stýkat. Přece nechceš na sebe a na celou rodinu uvalit hanbu? vyčítala jí přísná teta, když ji přistihla v rozhovoru s mladým důstojníkem. Oslovil ji v jídelně vznešeného lázeňského hotelu, zatímco si Erna v kanceláři stěžovala na drzost pokojské, která jí ráno odmlouvala. Od té chvíle nespustila Kláru z očí.

Pokud se jí měsíce v Baden-Badenu bez společenského rozptýlení zdály monotónní a bezútěšné, tak už po několika dnech jí připadala situace v porodnici v Heidelbergu úplně nesnesitelná. Přes den nesměla odejít z pokojíku, teprve pod ochranou noci jí dovolili se v doprovodu pečovatelky krátce projít po dvoře. V neděli se účastnila mše a odpoledne přišla na návštěvu teta Erna. Při obou příležitostech nechyběly výčitky a připomínky provinění, kterého se dopustila. Přes všechny naléhavé prosby jí odepřeli jakoukoliv literaturu, zakázali psát dopisy, a rám na vyšívání a krabici s kreslícími potřebami jí přinesli teprve potom, když dva dny ležela apaticky v posteli a odmítala stravu.

Nejhorší byly ovšem návštěvy lékaře. Kláře připadala už prohlídka domácím lékařem, i když ho znala od raného dětství, nesmírně trapná. Ale to, co ji čekalo v Heidelbergu, vše zdaleka zastínilo. Každý druhý den musela ve volné košili s roztaženýma nohama strpět, jak je vystavená v nejintimnějších místech pohledům dvou studentů medicíny, zatímco profesor, který používal porodnici ke studijním účelům, ji prohlížel zvenku i zevnitř.

Sestra Agnes jí sdělila, že jako protislužbu za každodenní „vyučovací hodiny“ nemusí porodnice platit doktorům za lékařské služby. Zamlčela však skutečnost, že kolem postelí chudých žen stály celé houfy mužských studentů, kteří nešťastnice mnohdy prohlíželi několikrát za sebou za dozoru profesorova asistenta, a přitom nešetřili oplzlými poznámkami.

Proto Klára nevěděla, že přes své utrpení požívá jako jediná obyvatelka ústavu privilegia, která jsou poskytována jen bohatým, tedy platícím, zákaznicím. Ale také ona zde musí pykat za svůj hřích. Jeptišky, které ústav vedly, zacházely s Klárou bez vřelosti a pod upjatou zdvořilostí, s jakou s ní mluvily, bylo cítit opovržení.

„Nenechte se tím vyvést z míry, milá slečno. Sestry prostě věří, že to tak musí být, protože to neznají jinak,“ utěšovala ji jednoho dne civilní sestra Agnes, která byla v tomto klášteře také porodní bábou, když našla po jedné z návštěv matky představené Kláru plačící na posteli. „Myslete na děťátko, tolik starostí by mu mohlo škodit.“

Děťátko… na začátku je Klára z hloubi srdce nenáviděla. Když však ucítila první jemné pohyby bytosti, která v ní rostla, měnilo se nepřátelství každým dnem víc v lásku a něžnost. Na tom nic nezměnila ani skutečnost, když se dozvěděla, že má před sebou těžký porod.

„Obávají se, že jak dítě, tak vy, byste mohly při porodu zemřít,“ připustila Agnes na Klářiny naléhavé otázky poté, když zase jednou pozorovala výměnu znepokojených pohledů a šeptání mezi profesorem a jeho studenty. Místo, aby se polekala, cítila úlevu. „Potom bych je aspoň nemusela nikomu dát a byla bych s ním navěky spojená.“

„Takhle nemluvte, milostivá slečno,“ reagovala zděšená Agnes. „Máte před sebou ještě celý život a na umírání jste moc mladá. Neměla jsem vám nic říkat.“

Ale dítě se do poslední chvíle nechtělo otočit, aby přišlo na svět hlavičkou. I když bylo proti zvykům ústavu mírnit porodní bolesti omamnými prostředky, dal jí profesor po hodinách neúspěšných stahů konečně trochu morfia, aby mohl dítě vytáhnout zadečkem napřed pomocí kleští. Dál musel ještě sešít hluboké natržení hráze, což byla nesmírně bolestivá procedura, a Klára ji znovu přetrpěla při plném vědomí.

Jakmile se však dítě octlo na světě, začalo křičet zplna hrdla. Přestože rozhovor byl tlumený, slyšela Klára za závěsem, že je zdravé a silné.

Proč je nemůžu aspoň jednou jedinkrát vidět? Kláru znovu přemohlo zoufalství. Proto si ani nevšimla, že se závěs na pravé straně opatrně roztáhl a někdo potichoučku vstoupil do pokojíku. S úlevou se podívala do růžové tváře sestry Agnes, která k jejímu zklamání při porodu nebyla.

„Přinesla jsem vám něco na spaní, milá slečno,“ usmála se na ni. „Byla jste velmi statečná a teď si musíte odpočinout.“

„Je dítě v pořádku?“

Úsměv Agnes se rozšířil. „Ale ano, je to silné dítě.“

„Je to chlapec, nebo děvče?“

Agnes se zachmuřila. „To vám nesmím říct, milostivá slečno. Za to jsou tady ty nejpřísnější tresty.“

V Kláře se všechno vzbouřilo. „Prosím, musím to vědět. Úpěnlivě vás žádám, bohatě se vám odměním.“

Agnes protáhla nespokojeně obličej. „Za něco takového neberu peníze, slečno. Bylo by nekřesťanské využívat vaší momentální nouze.“

Klára se chytala stébla. „Tak mi to prozraďte bez odměny, milá Agnes. Copak nevidíte, jak trpím?“

S napětím sledovala vnitřní boj na obličeji porodní báby. Nakonec si Agnes zhluboka povzdechla. „Je to holčička, milostivá slečno. Když vyjde najevo, že jsem vám to řekla, vyhodí mě na hodinu.“

Kláře se tak ulevilo, že už poslední větu ani neslyšela. „Holčička. Já to věděla.“ Spontánně chytla Agnes za ruku. „Povězte mi, sestro Agnes, je to normální, že matka tuší, jaké bude pohlaví dítěte?“

Porodní bába přikývla, už zase s úsměvem. „Spousta matek to ví před porodem,“ potvrdila.

„Můžu ji vidět? Můžete mi ji sem tajně přinést? Jen jednou jedinkrát, prosím!“

Sestra se vylekaně odtáhla a zvedla v obraně obě ruce. „To pro vás, slečno, opravdu nemůžu udělat. Dítě je už v péči sirotčince.“

Klářina radost pohasla. Cítila se najednou strašně bezmocná.

Agnes jí přidržela pohár, který donesla. „Vypijte to. Musíte si konečně odpočinout.“

Klára poslušně vypila hořký nápoj. Najednou dostala ještě další nápad. Chytla Agnes za ruku.

„Jméno! Jak se bude jmenovat?“

Agnes znovu zavrtěla hlavou. „Ani to vám nesmím říct.“

Klára přešla námitku tím, že mluvila dál: „Když jsem tady celé dny ležela osamělá v pokojíčku, přemýšlela jsem o jménu pro dítě. Pro chlapce jsem vybrala jméno Maximilian, pro děvčátko Irena.“

„Irena? To je neobvyklé jméno!“

Klára přikývla. „Ale má krásný význam. Mírumilovná. Je to odvozeno od řecké bohyně míru Eirene.“

„Pohanské jméno?“

Přes své vyčerpání a smutek se Klára usmála. „Už dávno se užívá také v křesťanském světě. Existuje několik žen, které byly prohlášeny za svaté a jmenují se Irena.“

Agnes zaváhala. Krátce po porodu jí matka představená poručila, aby se zeptala Klářiny tety, zda si přeje dát dítěti jméno. Ta to podrážděně odmítla. Ale kdo to kromě ní a tety Erny ví? Při rozhovoru nebyl nikdo jiný přítomen.

„Prosím, splňte mi aspoň tohle přání.“ Klářin hlas zněl nejasně a slabě. Uspávací prostředek už začal zabírat. „To je jediné, co můžu svému dítěti, které nikdy nepoznám, darovat.“ Zavzlykala. Po bledém obličeji jí stékaly slzy.

Agnes cítila s nešťastnicí hlubokou soustrast. Proč je svět tak tvrdý, dokonce k těm, u kterých se zdá, že měly štěstí.

Škubla sebou. Bylo to riskantní, ale snad se to podaří. Klářina teta výslovně zdůraznila, že nechce dítě ani vidět, a nechce přijít zpátky do ústavu, dokud nebude Klára schopná odjezdu. Do té doby bude maličká už dávno pokřtěná.

Láskyplně se sklonila nad postel a pohladila Kláru po tváři. „Uvidím, co se dá dělat, milá slečno. A teď už konečně spěte.“

Část první

Zdánlivý mír

Kapitola 1

Sirotčinec ve Speyeru

Duben 1866

Teprve v temnotě cely dala Irena volný průchod svým citům. Stočila se do už známého koutku, přitáhla kolena, položila na ně hlavu a začala plakat, nejdřív tiše a váhavě, potom hlasitěji, až samým vzlykáním sotva popadala dech.

Proč ve světě vládne taková nespravedlnost? Proč jsem pořád terčem posměchu ostatních dívek? Jako sirotci přece sdílíme stejný mizerný osud! A proč trestá přísná vedoucí dívčího oddělení sirotčince nebo dokonce matka představená většinou jen ji, když se jenom brání? Ty, které ji vyprovokovaly škádlením a hrubostmi, z toho téměř pokaždé vyjdou bez trestu.

Tak tomu bylo i dneska. Barbora, známá svou nešikovností, upustila při úklidu nádobí po řídké polévce, kterou dostaly k obědu, jeden z hliněných talířů. Protože dívka věděla, že ji za to potrestají, obrátila se náhle proti Ireně, která s ní měla službu u stolu, a právě k ní byla otočená zády.

„Dávej přece pozor, ty huso!“ vykřikla Barbora na celou jídelnu, sotva se talíř roztříštil na kamenné dlažbě. Chovanky, které se pod bdělým zrakem dozorkyň shromažďovaly u východu, aby pokračovaly v práci v kuchyni, šicí dílně, prádelně nebo na zahradě, rázem zpozorněly. Zvědavě se otočily a sledovaly vedoucí dívčího traktu, sestru Gertrudu, která se k oběma dívkám vrátila. Na její pokyn zůstaly ostatní dozorkyně prozatím stát přede dveřmi.

„Co se tu děje, Barboro?“ zeptala se Gertruda.

„Ta bláznivá Ire,“ ukázala prstem na Irenu, „rozbila talíř.“

Irenou projel vztek nad nespravedlností obvinění. Ale ještě víc se jí dotkla hanlivá přezdívka, kterou jí ostatní dívky už pár dní po příchodu přidělily jako parodii na jméno, které většinou neznaly. Nejurážlivější však bylo, že je sestra Gertruda za nadávky nepotrestala. Irena nemohla tuhle zakyslou čtyřicátnici vystát.

„Lžeš!“ zasyčela Irena na Barboru. „Sama jsi ten talíř rozbila a chceš mi to přišít.“

„Proč bych lhala?“ opáčila Barbora drze. Pohled jí sklouzl k Haně, k jejímuž nejužšímu kruhu patřila. Hana se stala nekorunovanou panovnicí v ložnici osiřelých dívek. Tato sedmnáctiletá korpulentní dívka byla silná a postavení si získala stejnou měrou sedláckou lstivostí jako násilím. Kdo jednou patřil k její družině, mohl se právem cítit ve společnosti sirotků, kteří stáli na nejspodnější společenské příčce, jako něco lepšího. Barbora patřila k jejím momentálním oblíbenkyním, protože se dokázala vetřít do její přízně různými malými úsluhami a lichocením.

„Proč to popíráš, ty čubko?“ napadla Hana Irenu. „Seš moc zbabělá na to, aby ses přiznala ke svým prohřeškům?“

Sestra Gertruda opět nezareagovala. Dokonce o krok ustoupila a nechala na dívkách, aby si spor vyřídily mezi sebou.

Irena si toho dobře všimla. Její vztek ještě vzrostl a potřeboval se vybít. „Já? Zbabělá?“ zasyčela. „Zbabělé jsou tvoje patolízalky, které ti podlézají a všechno pro tebe dělají, i když je po celé dny jen komanduješ.“

Hanin hrubý obličej se zachmuřil. „Dávej si pozor na jazyk, bláznivá Ire. Nebo toho budeš litovat.“

Irena zaťala ruce v pěst. „Co mi asi uděláš, ty tlustá slepice?“ oplatila starší dívce stejnou mincí. „Pochoduj hned k matce představené a vykvákej tam svoje sprosťárny. To se k tobě hodí. Ty a tobě podobné se stejně celý den jen hrabete ve hnoji.“

Hana se na ni s rozzuřeným výkřikem vrhla. Než mohla sestra Gertruda a další dozorkyně, které přispěchaly, zasáhnout, škubaly si ty dvě vlasy jako fúrie, narážely do stolů a židlí, škrábaly se a kousaly, až se nakonec začaly válet po zemi. Při tom pozdvižení se rozbily další tři talíře, a dokonce jedna hliněná polévková mísa.

Zuřivost dala Ireně obří sílu. Ačkoliv sestra Gertruda a některé dívky z její kliky přispěchaly Haně na pomoc, bušily pěstmi do Ireniných zad a rvaly ji za dlouhé hnědé copy, podařilo se jí Hanu přitlačit k zemi. Oběma nohama jí zaklekla paže a opakovaně udělovala nenáviděné soupeřce facky do rozteklého obličeje.

I když ji nakonec silné ruce strhly dozadu, kopala a bránila se, a nadále se pokoušela Hanu zasáhnout, až ji nakonec zdolala naprostá početní převaha protivnic.

Když ji slepá zuřivost pomalu přešla, hrozně se zděsila. Stály tu nejen sestra Gertruda, ale také přísná matka představená osobně. Asi ji zasáhla jedna z necílených Ireniných ran, protože si mnula zčervenalou tvář.

Matka Ignácie se úmyslně pomalu posadila na jednu ze židlí v jídelně. „Co se tady děje?“ Její hnědé oči se žlutými tečkami nevěstily nic dobrého.

Irenu před ni předvedly s rukama zkroucenýma za zády. Sestra Gertruda a kuchařka, kterou ten rámus také přilákal na scénu, ji držely jako ve svěráku. „Barbora rozbila talíř a chce to svést na mě.“ Ireně byla bezvýchodnost situace jasná, ale odmítala se podrobit.

„To není pravda!“ zakřičela Barbora s přesvědčivým pobouřením. „Lže, bláznivka Ire lže,“ ozvaly se ostatní dívky z Haniny skupiny.

Mezitím se zvedla také Hana. Z nosu jí tekla krev a jedno oko jí už začínalo natékat. „A potom mě bezdůvodně napadla, nic jsem jí neudělala,“ zvolala pronikavě. „Podívejte se, ctěná matko, jak krvácím.“

„To také není pravda, Hana si s rvačkou začala!“ Irena se zoufale rozhlédla po všech shromážděných v kruhu. Gertruda mlčela a dívala se mimo ni. Ostatní dívky upíraly pohled k zemi nebo se jí drze šklebily do obličeje. Nakonec vzala Irena za rameno mladou stydlivou dívku. „Řekni jim, jak to bylo, Kateřino,“ naléhala. Bylo to teprve včera, co třináctiletému děvčeti pomohla zvládnout denní penzum v šití. Ale dívka také jen sklonila hlavu a Ireninu pohledu se vyhnula.

„Tak jak to bylo, Kateřino?“ ozvala se řezavě matka Ignácie. „Co jsi viděla? Přistup blíž.“

Kateřina udělala ustrašené pukrle. „Nic jsem neviděla, ctěná matko, vůbec nic. Byla jsem už u dveří, když rvačka propukla.“

Potom se už samozřejmě nikdo neodvážil promluvit v Irenin prospěch. A tak to dopadlo jako vždycky. Hanu sice za rvačku potrestali tím, že nedostane večeři, ale jinak si matka Ignácie vylila veškerou zlost jednoznačně na Ireně.

„Deset ran na každou ruku a týden na samotce o chlebu a vodě.“

V temnotě cely se Irena pokoušela zchladit o zeď ještě pořád pálící dlaně. Moc to nepomáhalo.

Kéž bych byla mohla zůstat v Heidelbergu, pomyslela si toužebně.

Konvent sester neposkvrněného početí Panny Marie provozoval sirotčince v celé oblasti. Do dvanácti let žila Irena v Heidelbergu, v sirotčinci náležejícímu k porodnici pro svobodné matky. Tam se velmi brzy musela smířit s myšlenkou, že je nemanželské dítě, které matka po porodu prostě odložila. Ta představa ji bolela skoro víc než rány metlou, které dneska dostala, nebo pohmožděniny z rvačky s Hanou, jež se začínaly také ozývat.

Vedoucí dívčího traktu v Heidelbergu však byla přátelská žena, která se snažila poskytnout svěřenkám trochu mateřské péče, jak jen to bylo možné.

Když se jednou sestra Agnes vyskytla u toho, jak se Ireně kvůli jejímu neobvyklému jménu posmívají – také v Heidelbergu jí zlomyslnice mezi dívkami nadávaly „bláznivka Ire“ – nejenže se Ireny zastala, ale ještě uložila posměváčkům neobvykle tvrdý trest, což bylo pro její jinak jemné způsoby neobvyklé. Dokonce si Irenu vzala stranou do kanceláře, aby ji utěšila.

„Nesmíš se kvůli svému jménu trápit. Je to krásné jméno, krásnější než Anna, Ema nebo Líza, jak se dnes spousta dívek jmenuje.“

„Ale já bych si přála být Anna nebo Líza nebo Ema,“ zatoužila Irena. „Proč jsem musela být pokřtěná zrovna Irena?“

Sestře Agnes se objevil v dobrosrdečném obličeji zvláštní výraz. „Bylo to přání tvé matky,“ odvětila nakonec tiše.

Irena nejdřív myslela, že se přeslechla. „Na přání mé matky? Vy jste tedy znala mou matku?“

Tentokrát na sebe nechala odpověď čekat ještě déle. Nakonec Agnes odevzdaně přikývla. „Neměla bych ti to říkat, je to zakázané. Když to teď ale stejně víš, chci ti něco povědět. Znala jsem tvou matku. Byla to moc milá a citlivá žena.“

„Která mě tu prostě odložila.“ V Ireně se zvedl proti vlastnímu jménu ještě silnější odpor.

Sestra Agnes mlčela.

„Proč to jen udělala? Proč, když byla tak milá a citlivá?“

V očích Agnes zářil teď jen soucit. „Myslím, že neměla jinou volbu.“

„Protože si myslela, že by mě neuživila a že bych nakonec umřela hlady? To je ubohé. Mohla se přece nechat zaměstnat jako služka nebo pradlena, jako třeba matka Luisy, která svou dceru aspoň každou druhou neděli navštěvuje!“

Sestra Agnes zavrtěla hlavou. „Tomu ještě nemůžeš rozumět, dítě.“

Přes veškeré naléhání nedostala Irena už další odpověď. Ale od toho dne nad ní Agnes držela ochrannou ruku a chránila ji před šikanou spolutrpitelek, jak jen to šlo.

S dvanáctými narozeninami přišel okamžik rozloučení. Mladiství sirotci se museli až do své plnoletosti v jednadvaceti letech přestěhovat do sirotčince ve Speyeru, pokud se nepodařilo je udat už předtím jako služky nebo děvečky.

„Přeju ti ze srdce hodně štěstí. Ať je milost naší svaté panenky Marie pořád s tebou.“ Agnes jí udělala křížek na čelo a potom ji vzala za obě ruce. „Chci ti dát něco na rozloučenou.“

Ze šuplíku psacího stolu vytáhla zmačkaný kus papíru a podala ho Ireně. „Tohle pochází od tvé matky. Nechala jsem si obrázek na památku. Teď ho dostaneš ty.“

Irena se dívala na papír nechápavě. Obrázek byl vybledlý, namalovaný jemnými rozpitými barvami. „To nakreslila moje matka? Byla umělkyně?“

Agnes zavrtěla hlavou. „Je to jen akvarel. Maluje se vodovými barvami.“

Irena si prohlížela zvláštní obraz. Představoval krajinu v bouři. Temné mraky zastiňovaly oblohu, nebe křižovaly jasné blesky, větve listnatých stromů se ohýbaly v bouři. „Není to radostný obrázek.“

„Tvoje matka byla během pobytu u nás velmi nešťastná. Chceš si ten obrázek přesto vzít?“

Irena zaváhala. „Jednou jsem slyšela, že bohaté dámy malují jen tak pro rozptýlení. Co ještě víte o mé matce?“ naléhala.

Agnes se okamžitě uzavřela. „Nic dalšího, dítě.“

Irena cítila, že to není pravda. Nic víc se však nedozvěděla. Nakonec si obrázek vzala a přidala ho do nevelkého uzlíku s několika málo věcmi, které jí patřily.

Od příjezdu do Speyeru měla už kresbu víckrát v ruce a chtěla ji roztrhat na kusy, zvlášť když se jí dívky opět posmívaly kvůli jejímu hroznému jménu. Ale v poslední chvíli jí v tom vždycky něco zabránilo.

Dovede mě někdy ten obrázek k matce? Dozvím se někdy, kdo jsem? Mám tam venku vůbec nějakou rodinu, možná bratry nebo sestry, kteří o mně nevědí?Také teď Irena znovu přemýšlela o stejných otázkách.

Z úvah ji náhle vytrhly kroky, jež se blížily chodbou. Co to má znamenat? Vždyť je na samotce sotva dvě hodiny. Navíc byla odsouzena na zbytek dne k půstu. Dokonce kyblík pro intimní potřebu smí vyprázdnit až ráno. Napjatě poslouchala.

Skutečně, kroky se zastavily těsně přede dveřmi. V zámku zaskřípal klíč. Irena zamrkala ve světle petrolejové lampy. Před ní stála vedoucí dívčího traktu Gertruda a šklebila se.

„Vstaň a pojď se mnou, Ireno. Musíš se umýt a obléct si nedělní šaty. Je tu někdo, kdo tě chce vidět.“

Sirotčinec ve Speyeru

Duben 1866, půl hodiny předtím

„Ale prosím vás, milostivý pane. Tahle dívka není v žádném případě vhodná k tomu, aby šla do služby do tak vznešeného domu, jako je váš. Můžu vám doporučit tucet našich schovanek, které bych považovala za mnohem vhodnější.“

„Ctěná matko, dovolte mi, abych to posoudil sám. Irenu mi výslovně doporučila sestra Agnes z Heidelbergu.“

Wilhelm Gerban, zámožný obchodník s vínem z alsaského Weissenburgu, se pokoušel jen slovy, ale ne tónem řeči zakrýt, že není zvyklý, aby se jeho přáním odporovalo. Matka Ignácie se však nenechala jen tak snadno odradit.

„Nevím, proč se sestra Agnes o Irenu tak zasazuje. Třeba byla v Heidelbergu ještě poslušnější a jemnější než u nás ve Speyeru. To děvče pořád odmlouvá, je přemoudřelé a neumí se zařadit do společenství ostatních. Právě si odpykává trest, protože zase dneska způsobila rvačku.“

„Jak se u vás naučila domácím pracím?“ Gerban si slov matky Ignácie nevšímal. „Váš ústav je přece údajně známý tím, že z dívek vychovává dobré služky.“

Když představená stiskla rty a mlčela, dodal: „Nebo jsem ohledně toho dostal nesprávnou informaci?“

Matka Ignácie se slyšitelně sykavě nadechla. „Nikoliv, vážený pane. Dívky z našeho ústavu jsou v celém kraji velmi žádané jako služky nebo děvečky.“

„Takže také Irena umí vařit a uklízet, prát a šít?“

Představená proti své vůli přikývla. „To umí.“

„Umí také číst, psát a počítat? Sestra Agnes mi vyprávěla, že patřila v Heidelbergu k nejlepším žákyním.“

Na tvářích představené se teď objevily ošklivé červené skvrny. „Irena má i tady velmi dobré známky.“

„Takže je možné ji poslat nakupovat na trh,“ usmál se Gerban spokojeně.

„To asi ano, pokud jí člověk důvěřuje.“ Matka Ignácie jen s obtížemi skrývala vztek.

Wilhelm Gerban nakrčil bílé husté obočí a podíval se na ni zkoumavým pohledem. Bylo mu už hodně přes padesát a jeho statná postava v drahém fraku z kvalitní látky vypadala impozantně.

„Takže ta dívka už někdy něco ukradla nebo spáchala jiný nečestný čin?“ Jeho hlas měl ostrý podtón. „To by muselo být zaznamenáno v jejích materiálech.“ Rozkazovačně natáhl ruku. „Můžu si její záznamy prohlédnout?“

Skvrny na Ignáciiných tvářích zrudly ještě víc. Než však mohla odpovědět, vmísila se sestra Gertruda: „Irena ještě nic neukradla, ale zato pořád lže.“

Gerban se k ní při svém věku a postavě obrátil obdivuhodnou rychlostí. „Nevzpomínám si, že bych vás žádal o váš názor, sestro…“ Ženy nedokázaly poznat, jestli Gertrudino jméno už skutečně zapomněl, nebo to jen předstírá.

Gertruda zrudla. Gerban pokračoval nesmiřitelně dál: „Takže máte důkazy pro to, že Irena lže? Jaké jsou to důkazy?“

„No, výpovědi ostatních dívek,“ zakoktala Gertruda.

„A odkud víte, že mluví pravdu a jen Irenu neočerňují? V tomhle věku k tomu má spousta dívek sklony.“

„Je to… má to v povaze,“ blekotala Gertruda dál. „Naparuje se a myslí si o sobě kdovíco, protože umí dobře šít a má dobré známky. Ostatní svěřenky kvůli tomu zuří.“

„Takže mají ještě víc důvodů, aby tu chudinku očerňovaly,“ konstatoval Gerban suše. Potom odvrátil pohled a rozhořčené odfrknutí Gertrudy ignoroval.

Mezitím se vzchopila matka Ignácie. Změnila taktiku. „Protože vám, vážený pane, nesmím představit žádnou z dívek, které bych považovala za vhodnější, chtěla bych se vás aspoň zeptat, co vás přivedlo k tomu žádat výhradně Irenu. Odkud ji vůbec znáte?“

Kdyby matka Ignácie byla zkušenější pozorovatelkou mužů, neušel by jí záblesk nejistoty, který přelétl Gerbanovi přes výrazný obličej. Ale takhle si ničeho nevšimla.

Gerban si odkašlal. „Uznávám, že máte právo, abych vám na tuto otázku odpověděl,“ začal zeširoka. „Je to smutný příběh, který znám jen velmi povrchně.“

Znovu si odkašlal. „Moje milovaná žena, která má slabou konstituci a po léta churaví, měla přítelkyni, která dostala souchotiny. Na smrtelném loži jí moje manželka slíbila, že najde dívku, sirotka, žijícího v sirotčinci v Heidelbergu. Dívka má prý neobvyklé jméno Irena.“

„Jaké spojení měla přítelkyně vaší ctěné manželky k tomu dítěti?“

„To se už moje žena bohužel nedozvěděla. Tu noc, kdy dala přítelkyni slib, že dítě vypátrá, začala přítelkyně krvácet a upadla do bezvědomí, z něhož se už neprobrala. Takže tajemství zůstalo nevyjasněné.“

„Jaká škoda,“ ujelo sestře Gertrudě. Ignácie ji sjela nesouhlasným pohledem.

„Při vší úctě, milostivý pane Gerbane, není to přece jen lehkomyslné přijmout dívku do vašeho domu na základě takového nedostatečného doporučení? Koneckonců mají služky v domácnosti zvlášť důvěrné postavení.“

K překvapení obou žen si Gerban povzdechl. „Ujišťuji vás, matko představená, že jsem tuto námitku s manželkou také mnohokrát probíral. Ale nedala si říct a stále se k té prosbě vrací. Přítelkyně zemřela už víc než před rokem. Z toho můžete poznat, že nebylo snadné mě přesvědčit.“

„A co nakonec změnilo váš názor?“

Gerban si povzdechl ještě jednou. „Jak už jsem zmínil, zdraví mé milované ženy je velmi křehké. Nepřetržitě se trápila tím, že nesplnila svůj slib, a já jsem měl strach, že by jí to dlouhodobě mohlo uškodit. Proto jsem nakonec souhlasil, že po dívce budu pátrat a pod podmínkou, že je čestná, pilná a chytrá, zvážím její přijetí do našeho domu. A vidíte, sestra Agnes ve všech těchto směrech Irenu nesmírně chválila.“

Ignácie ohrnula rty, ale Gerban ji už nepustil ke slovu. „Proto jsem svou cestu ještě prodloužil a přijel dneska do Speyeru, abych si sám udělal o té dívce představu.“ Tentokrát odmítl další Ignáciinu námitku rozhodným gestem. „Ujišťuji vás, matko představená, že pokud se mi dívka nebude líbit, rád ji i nadále nechám pod vaším poručnictvím. Jinou služku z tohoto ústavu však nebudu potřebovat.“

„Ale pokud se mi Irena bude líbit,“ ukončil Gerban svůj proslov, „zaplatím vám dvojité odstupné, než normálně dostáváte.“

Tenhle argument rozhodl. Matka Ignácie se obrátila na sestru Gertrudu. „Tak sem ve jménu božím tu dívku přiveďte. A postarejte se, ať je slušně oblečená.“

Když Irena vstoupila do kanceláře matky představené, v níž se přijímaly návštěvy, Gerban si ji intenzívně prohlížel svýma ocelově šedýma očima, které se v jeho pokročilém věku lépe hodily k již prošedivělým vlasům než k vybledlým blond vlasům, které míval v mládí. Co uviděl, se mu líbilo.

Dívka byla středně vysoká, štíhlá, oblečená v jednoduchých šedých lněných šatech s bělostnou zástěrou. Těžké hnědé copy stočené do věnečku na hlavě doplňoval jednoduchý bílý lněný čepeček.

Nejvýraznější měla obličej. Tmavomodré oči tvořily příjemný kontrast k hnědým vlasům. Neobvyklá kombinace, proběhlo Gerbanovi hlavou. S širokým obočím, malým špičatým nosíkem a úzkými rty nebyl Irenin obličej přímo hezký, ale působil přitažlivě.

Pokynul jí, aby přistoupila. I když hned u vchodu udělala pukrle, opakovala je bez vyzvání ještě jednou.

„Řekli ti, proč jsem tě sem pozval, děvče?“

Irena sklopila hlavu. „Ne, vážený pane.“

„Tak tě ještě v tomto směru nechám chvíli v nevědomosti a položím ti nejdřív pár otázek.“ I když to už věděl, zeptal se znovu: „Jak se jmenuješ?“

„Irena, pane. Jmenuju se Irena.“ Její hlas zněl tak tiše, že jí sotva rozuměl.

„Mluv hlasitěji, Ireno. Jaké je tvoje příjmení?“

Teď se jí hlas trochu zachvěl. „Pojmenovali mě Weberová, vážený pane. Ale to není moje pravé příjmení. Dostala jsem je v ústavu v Heidelbergu, protože bylo právě v abecedním pořadí. Nevím, jaké je moje skutečné příjmení. Neznám ani svého otce, ani matku.“

„Irena Weberová,“ zamumlal Gerban. Také neobvyklá kombinace. Hlasitě pokračoval: „Irena je zvláštní jméno. Líbí se ti?“

V jejím obličeji se ukázalo cosi jako nevole. Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. „Většinou se mi nelíbí, pane. Často se mi kvůli němu posmívají. Ale někdy si je cením. V Heidelbergu jsem se dozvěděla, že je pro mne vybrala moje neznámá matka.“

Matka Ignácie a sestra Gertruda zasyčely. „Kdo to tvrdí?“ vmísila se Ignácie a vysvětlila Gerbanovi: „To je proti všem pravidlům ústavu.“

Obchodník s vínem její námitku s nevolí odmítl. „Zdá se mi, že to tady nehraje roli, ctěná matko. Dovolte mi pokračovat v otázkách.“ Na odpověď nečekal.

„Dostal jsem informaci, že jsi často drzá, odmlouváš a že ses dokonce zapletla do rvačky.“

Irena zrudla. Gerban fascinovaně pozoroval, jak se jí ve tváři sváří vzdor se smutkem. Zhluboka se nadechla. „Bráním se, pane, když mi někdo předhazuje něco, co jsem neudělala. A uvádím na pravou míru, když je něco chybně.“

„Dej mi příklad obou situací.“ Irena začala s příhodou rozbitého talíře, která jí vynesla domácí vězení. Gerban se zájmem poslouchal.

Ta dívka se umí vyjadřovat vysoko nad svůj stav. Zdá se mi, že je neobyčejně nadaná.

„A příklad toho, kdy jsi něco uvedla na pravou míru?“

Irena zaváhala a vrhla kradmý pohled na sestru Gertrudu. Ta jej zamračeně opětovala. Gerban udělal rukou povzbudivé gesto. Začínal být zvědavý.

„Při vyučování napsala sestra Gertruda na tabuli chybně jedno slovo.“

Irena se zakoktala. Obličej vedoucí dívčího traktu opět zrudl.

„Co to bylo za slovo?“

„Vypsala sedm nectností mladých dívek. Slovo ,pýcha‘ však napsala s měkkým místo s tvrdým y.“

Gerban se pobaveně zazubil. „A ty jsi to v přítomnosti všech spolužaček opravila?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Irena prostě. „Jinak by se přece to slovo naučily chybně.“

Gerban vrhl pohrdavý pohled na obě řádové sestry. Gertruda zahanbeně zírala k zemi, matka Ignácie fixovala Irenu s obočím staženým zuřivostí.

Obchodník s vínem naznačil poklonu. „Vidím, že ctěné sestry popsaly dívku správně. Říká bezpodmínečně pravdu a může přitom působit drze a přemoudřele.“

Ireniny oči podezřele zvlhly. Mlčela a zase se zadívala na podlahu.

Ale Gerban ji nenechal. „Řekni mi, Ireno, umíš taky počítat?“

Dívka přikývla.

„Kolik je dvanáct krát dvanáct?“

„Sto čtyřicet čtyři.“ Odpověď přišla, jako když bičem práskne.

„A třináct krát dvacet šest?“

„Tři sta třicet osm.“ Tentokrát odpověď trvala o chvíli déle. Ale byla správná stejně jako řešení dalších příkladů, které jí Gerban dával. Obchodník s vínem se tvářil spokojeně.

„Naučila ses tady ještě něčemu jinému než psát a počítat?“

V Ireniných očích se objevilo něco jako naděje. „Ano, pane. Umím obstarat celou domácnost. Naučila jsem se vařit, uklízet, prát, spravovat, šít a všechny ostatní práce.“

Gerbana to pobavilo. „Takže už tušíš, proč se tě vyptávám?“

Irena opět přikývla. „Asi hledáte služku do domácnosti.“

Gerban se usmál. „Další služebnou nebo dívku do kuchyně, abych byl přesný. Byla bys jednou z mnoha sloužících v našem velkém domě v Altenstadtu u Weissenburgu. Proč bych ale měl vzít právě tebe? Sama jsi přiznala, žes měla opakovaně spory s ostatními dívkami. Dokázala by ses zařadit do naší domácnosti?“

Gerbanovi bylo skoro líto, když pozoroval, jak z dívčiných očí zmizela zář a vystřídala ji němá rezignace.

„Budu se snažit ze všech sil, pane,“ odpověděla přidušeně.

„A když ti zase někdo ukřivdí?“

Na téhle odpovědi záleží, zda ji vezmu s sebou.Obchodník to ke svému vlastnímu překvapení pochopil.

Irena mlčela a očividně bojovala sama se sebou. „Odpověz a nenech pána čekat,“ obořila se na ni hrubě Ignácie.

Irena si vzdychla. „I ve vašem domě se budu bránit, pane.“ Bylo jí sotva rozumět. Potom zopakovala pukrle. „Nechte mě teď prosím odejít, když mě stejně s sebou nevezmete.“

Gerban byl proti své vůli téměř dojatý. „Kdopak říká, že tě s sebou nechci vzít?“

Znovu se vmísila matka představená. „Pane Gerbane, skončeme tu záležitost. Vidíte, že pokud jde o dívčin charakter, měly jsme ve všem pravdu. Nehodí se k tomu, aby pracovala…“

Gerban představenou přerušil. Aniž se na jeptišku podíval, promluvil zase k Ireně.

„Budeš bydlet v Altenstadtu. To je ve francouzském Alsasku.“

Irena přikývla. „Já vím, pane. To mi nevadí.“

„V prvním roce nedostaneš mzdu. Budeš pracovat jen za ubytování, jídlo a oblečení.“

„To je mi jedno. Jen když se odtud co možná nejrychleji dostanu.“

Sestry znovu rozhořčeně zasupěly. Gerban se k nim posměšně obrátil. „Vidím, že tohle roztomilé dítě je surový diamant. Jen jste jej nedokázaly vybrousit. Tak tedy zkusím své štěstí já.“

Matka Ignácie upjatě pokývla hlavou. „Jak si přejete, pane. Takže jdi, Ireno, a zabal si věci. Sestra Gertruda tě doprovodí.“

Když se za nimi zavřely dveře, Ignácie se zvedla a vyndala z poškrábané skříně složku a velkou knihu vázanou v kůži. Potom si znovu sedla k psacímu stolu a vzala do ruky pero.

„Takže přejdeme k formalitám, pane Gerbane. Jak víte, musíte se sám postarat o Ireninu služební knížku, protože ještě není plnoletá. Předávám vám tímto opis jejího rodného listu a školní vysvědčení.“

Obchodník rychlým pohledem zjistil, že Irena dosáhla ve všech předmětech nejlepší známky. Jedinou výjimkou bylo chování. To kolísalo mezi dostatečným a nedostatečným.

„A tady vás poprosím o podpis a pečeť, pane Gerbane.“ Obchodník s vínem podepsal a přitiskl svůj prsten do vosku, který matka Ignácie nakapala na papír.

„Teď už jen vyřídit odstupné. Obvykle činí deset guldenů…“

„Já vím,“ odvětil Gerban netrpělivě. „Dám vám třicet guldenů.“

Ignácie na chvíli ztratila řeč. Potom natáhla ruku.

„Takže to bychom měli. Ať už jsou pohnutky, proč chcete vzít Irenu do vašeho domu, jakékoliv, uvidíte, že s tím děvčetem budete mít jen potíže a trápení. Věřte mi, znám naše svěřence skrz naskrz.“

Láry fáry. Gerban ta nezdvořilá slova málem řekl nahlas. Místo toho se s přehnanou zdvořilostí ironicky uklonil.

„Děkuji vám za dobře míněnou radu, vážená matko představená. Ale jak už jsem řekl, my si ji přizpůsobíme.“

Lehce nepříjemný pocit v okolí žaludku energicky potlačil.

Kapitola 2

Altenstadt

Duben 1866, příštího dne

Když se dvojspřeží, které je vyzvedlo na nádraží ve Weissenburgu, blížilo k impozantnímu sídlu rodiny Gerbanových, naklonila se Irena zvědavě z okna. Údivem překvapeně vykřikla, tak byla ohromena pohledem, který se jí nabízel.

Kočár se blížil štěrkem posypanou alejí lemovanou po obou stranách mohutnými duby, platany a buky s jemně zeleným jarním listím k bílému panskému sídlu s tmavomodrými okenními rámy. Vchod byl rámovaný dvěma mohutnými sloupy postavenými dole u širokého zastřešeného schodiště, které nesly na hlavicích půlkruhový balkon s tepaným zábradlím. Na obou stranách pečlivě uhrabaného vjezdu kvetly v upravených záhonech tulipány, narcisy a korunkovky.

Ekvipáž se na štěrku se zaskřípáním zastavila. Muž v černém obleku a bělostné košili otevřel dveře, a když Wilhelm Gerban vystoupil, uklonil se: „Vítejte doma! Měl milostivý pán příjemnou cestu?“

Gerban vesele přikývl. „Tak příjemnou, jak se dá ve vlaku očekávat, Niemanne. Ale určitě daleko příjemnější než ve špatně vypérovaném poštovním voze po nerovných silnicích Porýní a Bavorska.“

Niemann se ještě jednou uklonil. „Je ostuda, jak naše krásná Falc pod bavorskou nadvládou chátrá.“

„Ale no tak, Niemanne,“ Gerban nesouhlasně zamlaskal. „Tak zlé to zase není, abyste se kvůli tomu vystavoval podezření z nedostatečné věrnosti králi.“

Irena zpozorovala, že obličej prvního sloužícího, za nějž Niemanna správně považovala, zrudl. „Chtěl bych milostivého pána ujistit, že jsem přesvědčený, že náš velevážený král Ludvík II. o nedbalosti svých správců nic neví. “

„Nu, ať už je tomu jakkoliv,“ zakončil ožehavé téma Gerban. „Přivezl jsem novou služku jako náhradu za Hertu. Jmenuje se Irena.“ Gerban záměrně přehlédl, jak Niemann udiveně nadzvedl obočí. „Pomozte jí z vozu. Ať ji paní Burgerová seznámí s budoucími povinnostmi a zvyklostmi domu, ukáže pokojík a opatří jí odpovídající oblečení. Zítra po snídani ji představím manželce.“ Poté se bez ohlédnutí odebral ke vchodu do domu, který byl po obou stranách lemovaný služebnictvem.

Když se Niemann neměl k tomu, aby podal Ireně, stojící stále ještě ve dveřích kočáru, ruku, nadzvedla si nakonec sukně a vystoupila bez pomoci. Sluha si ji prohlížel s neproniknutelným výrazem, který na Irenu nepůsobil ani přátelsky, ani nepřátelsky. Aspoň jí odpověděl na pozdrav, a když udělala pukrle, krátce pokynul hlavou.

Následovala ho přes příjezdovou cestu směrem ke skupině ostatních služebných a znovu se v ní střídala radost a zklamání, které cítila už krátce poté, co opustila sirotčinec.

Protože se sestra Gertruda kvůli utrpěným ponížením stále ještě pořádně neovládala, dozvěděla se Irena o pozadí svého zaměstnání víc, než by jinak vedoucí dívčího traktu bylo milé. Když si balila svůj malý raneček, pochopila Irena z Gertrudiných hanlivých poznámek, že bohatý obchodník s vínem z Weissenburgu nechtěl jako služku pro svou domácnost nikoho jiného než ji. Prý na základě nějakého rozmaru své milostivé choti.

Irenina naděje, že se od pana Gerbana dozví o zvláštních okolnostech svého zaměstnání víc, však rychle zmizela.

Už na cestě do luxusního hostince, kde přenocovali, než se vydali příštího rána na cestu do Weissenburgu, s ní mluvil jen o tom nejnutnějším. Na srdečné, s hlubokým pohnutím pronesené díky za to, že ji zaměstnal, odpověděl jen krátkým pokývnutím, doprovázeným nedefinovatelným hrdelním zvukem. Také na zdvořilé pokusy dozvědět se něco víc o novém domově a jeho obyvatelích odpovídal jen jednoslabičně.

„Setkáš se s celým štábem služebných, kteří ti vysvětlí všechno, co budeš potřebovat vědět.“

„Smím se, milostivý pane, zeptat, co budu mít přesně za úkol?“

Gerban jen pokrčil rameny. „To v poslední instanci rozhoduje moje manželka nebo hospodyně paní Burgerová. Předpokládám, že budeš pracovat jako služka nebo pomocnice v kuchyni.“

Potom si vzal obchodník s vínem noviny a demonstrativně se do nich ponořil. Irena se už neodvážila dál vyptávat, proč manželka trvala na jejím zaměstnání.

Další příležitost k rozhovoru se už nenaskytla. Noc v hostinci Irena strávila v prostě zařízeném pokojíku. Jedla v odděleném prostoru, který byl očividně vyhrazen méně zámožným hostům. Přesto si užívala nezvyklého luxusu plnými doušky. Ještě nikdy neměla ložnici jen sama pro sebe a také prosté, ale bohaté domácí jídlo jí po nedostatečném stravování v sirotčinci chutnalo výtečně. Kromě toho ještě nikdy nejela vlakem a těšila se na dlouhou společnou jízdu příštího dne. Doufala, že z pána skoupého na slovo ještě nějakou podrobnost o svém osudu vymámí.

Ale znovu se zklamala. Zatímco obchodník s vínem cestoval první třídou, natřásala se Irena na tvrdé dřevěné lavici vagonu třetí třídy. Teprve krátce před Weissenburgem ji nechal Gerban vyzvednout průvodčím.

Už neposkvrněná livrej kočího očekávajícího Gerbana na nádraží, Ireně naznačila, že se dostane do opravdu bohatého domu. A teď se bázlivě blížila k budově podobné paláci, která se měla stát jejím novým domovem.

Cokoliv je lepší než sirotčinec, snažila si dodat odvahy. Radši bych byla děvečkou na chudém statku než tam zůstat o jediný den déle. A k tomu ještě tak vznešený dům. I když nevím, jakým okolnostem vděčím za tohle štěstí, budu se ze všech sil snažit projevit svou vděčnost. S pílí a vytrvalostí se mi to podaří. A kdoví, jak daleko to můžu ještě dotáhnout. Třeba až na první služku nebo jednou dokonce na hospodyni!

Zhluboka se nadechla. Zítra se pravděpodobně dozvím víc, až mě představí paní domu.

S novou nadějí následovala Niemanna, který zůstal konečně stát před starší ženou se zachmuřeným obličejem. Byla oblečená v uzavřených černých šatech a na první pohled připomínala Ireně matku Ignácii. Znovu ji opustila odvaha.

„To je hospodyně paní Burgerová. Všechno, co s tebou souvisí, je v její kompetenci. Ona tě také zaučí.“ Irena udělala hluboké pukrle.

Niemann se obrátil ke starší ženě. „Tady vám přivádím Irenu, novou služku, kterou s sebou přivezl pan Gerban.“

Paní Burgerová si Irenu ostře prohlížela. Vzápětí si hlasitě povzdechla. „Jen milostivý pán sám ví, proč si vybral novou služku osobně. Doufám, že nebude moc nešikovná.“

„Budu se velmi snažit, paní Burgerová,“ odpověděla Irena a Niemann současně řekl: „Určitě si bude vážit příležitosti, kterou dostala.“

Paní Burgerová si vyděšenou Irenu chladně prohlížela. „No, zdá se být prostořeká. Doufám, že nebude jen pilně pracovat, ale že se také naučí chovat.“

Poté Ireně pokynula, aby ji následovala ke vchodu pro služebnictvo.

Gerbanova usedlost u Altenstadtu

Duben 1866, o chvíli později v malém salonku

„Tak, moje milá, jak se ti dneska daří?“ Wilhelm Gerban se napil čaje, který mu právě Niemann naservíroval.

„Osobně mi je dobře, díky za optání.“ Podle váhavého tónu manželky Gerban ihned zpozoroval, že něco není v pořádku.

Odložil šálek, okázale se natáhl po kousku koláče a vyčkával, co mu asi poví. Přitom žvýkal a mlčel.

Pauline Gerbanová si nervózně hrála s rukama. Ačkoliv podle velikosti zorniček poznal, že si dnes opět vzala opium, svůj osvědčený prostředek proti všem životním potížím, zdálo se, že se tentokrát uklidňující účinek nedostavil v plné míře.

Pauline si několikrát slyšitelně odkašlala, ale pořád nešla k věci. Gerban zneklidněl. Co se zase mohlo stát?

Pozoroval ženu se staženým obočím. I když pro něj už dávno ztratila sexuální přitažlivost, vyzařovala Pauline ještě pořád jemnou krásu, která ho před pětadvaceti lety přitahovala natolik, že se do rodačky ze Štrasburku skutečně zamiloval.

Poznal Pauline v domě jejího otce, nesmírně bohatého francouzského obchodníka s vínem, který své jediné dceři dal nejen velkorysé věno, ale učinil ji dědičkou celého jmění. Když se to Wilhelm v rámci obchodů s Paulininým otcem dozvěděl, byl to dostatečný důvod, aby zajel do Štrasburku a požádal o její ruku.

Když však tenkrát teprve devatenáctiletou dívku poprvé spatřil, upřímně ho překvapilo, že je nejen bohatá, ale taká spanilá a vzdělaná. Ačkoliv mezi mnoha jinými nápadníky nakonec závod o její ruku vyhrál, nebylo manželství šťastné.

Musel jsem čekat deset let na narození syna a dědice.Gerban na to dodneška nemohl pomyslet beze zloby. K čemu by mu bylo obrovské jmění, které nahospodařil hlavně díky Paulininým penězům, kdyby po jeho smrti připadlo synovi mladšího bratra! Protože bezdětnost manželství nezpůsobil on! To věděl na základě četných milostných afér, které měl před svatbou, zcela jistě!

Že Pauline po jeho boku usychá jako květina bez vody, mu tenkrát ani dnes nepřišlo vůbec na mysl. Koneckonců splnil svou část povinností víc než dostatečně. S Paulininými penězi přivedl zpustlé vinařství ve falckém Schweighofenu, které po smrti otce teď řídil jeho bratr, k rozkvětu. Rok za rokem produkovalo špičková vína. Jemu samotnému umožnilo manželství s Francouzkou přesunout obchod s vínem na druhou stranu německé hranice do sousedního alsaského Weissenburgu. Tím hodně ušetřil na daních a vývozních clech, které od tamějších obchodníků s víny vybírala bavorská vláda, k jejímuž území Falc od Vídeňské konference 1816 patřila. Proto také mohl své výrobky nabídnout za bezkonkurenční ceny.

V současnosti oceňovala vznešená společnost v Londýně stejně jako v Bruselu, Praze, Stockholmu nebo dokonce v New Yorku Gerbanův ryzlink, šedé burgundské a kořeněný tramín. Neumožnil tedy Pauline přesně ten život v bezstarostném luxusu, který pro ni slíbil jejímu otci, když ho žádal o její ruku? Neměla všechno, co si jen žena může přát? Množství šatů a šperků, nádherný dům, který dokonce zastiňoval dům jejích rodičů ve Štrasburku, vlastní kočár a tolik sloužících, že si ani nemohla zapamatovat jejich jména?

Ale i ve vzdálené minulosti působila Pauline vždycky nešťastně a neduživě. Přitom k tomu neměla nejmenší důvod! I ve svých pětačtyřiceti letech si zachovala štíhlou postavu. Byla dokonce až trochu moc hubená. Měla stále ještě krásný obličej s vysokými lícními kostmi a plnými rty. Jen pohled kdysi výrazných tmavých očí byl kvůli požívání příliš velkého množství opia otupělý. Pauline je po léta brala jako prostředek proti migréně a špatné náladě. Pokud vůbec, přinášelo však opium jen velmi přechodná zlepšení.

Připomněl si nepříjemný rozhovor s doktorem Freyem, současným domácím lékařem rodiny. Mladý lékař převzal praxi starého Wilberta, který odešel v sedmdesáti na zasloužený odpočinek. Radím vám už dávku opia nezvyšovat, prohlásil mladý muž nedávno. Místo toho by ji měla postupně dokonce snižovat. Tak velká dávka opia po delší dobu může být pro zdraví velmi škodlivá.

Třesky plesky,pomyslel si Gerban. V tomto bodě se s Paulinou výjimečně shodovali. Pauline přísahala, že jí jiný lék nepomáhá, a tak Wilhelm jasně vysvětlil mladému nástupci, že dává v sázku své výnosné postavení v domě Gerbanových, pokud by i nadále přicházel s tak absurdními radami. Mladý lékař, vysoce zadlužený výkupným, které musel starému Wilbertovi za dobře zavedenou praxi zaplatit, to samozřejmě vzdal. Na snížení dávky už poté nikdy nepřišla řeč.

Takže, co se zase děje?Wilhelm začal pomalu ztrácet trpělivost. Po posledním loku čaje odstavil šálek s jasně slyšitelným kliknutím a vyzývavě se na Pauline podíval. Hlasitě si povzdechla, ale pořád ještě ze sebe nevypravila ani slovo.

Najednou toho měl dost. „Tak konečně mluv! Co se stalo?“

Její obličej náhle připomínal vyděšeného králíka. „Jde o Franze,“ odvětila tiše.

„O Franze? Stalo se mu něco?“

„Zítra se vrátí domů.“

Gerbanovy obavy se rázem změnily v zuřivost. „Jak to, že se vrátí domů?“ zahřměl. „Školní rok končí až v červenci.“

Najednou ho napadlo hrozné podezření. „Neříkej mi, že ho už zase vyhodili?“

Paulinino mlčení mu bylo dostatečnou odpovědí.

Gerban rozrušeně vyskočil a přitom strčil do ozdobného stolku. Konvice z jemného čínského porcelánu spadla na zem a nárazem se roztříštila na tisíc střepů. Čaj se vylil na drahocenný perský koberec.

„Zmizte!“ zařval Gerban na sloužícího, který se vyděšeně objevil ve dveřích, aby zjistil, co se stalo.

„Takže, co ten kluk zase vyvedl? Seřežu ho jako žito, až se mi dostane do ruky.“

„Neubližuj mu,“ prosila Pauline úpěnlivě. „Jak mi oznámili, hájil proti učiteli dějepisu ideály Francouzské revoluce.“

„Ideály Francouzské revoluce? V bavorském internátě v katolickém Augsburgu?“ Gerban se zarazil. „Ale to samo o sobě není ještě důvod ho vyhodit. Co mi tajíš?“

Pauline sklopila oči. Třesoucí se rukou ukázala na šicí stolek z palisandru, na němž ležel složený dopis. „Přečti si to sám. Dopis od rektora.“

Gerban začal číst a v žilách mu ztuhla krev. „Nazval bavorského krále tyranem? Copak se úplně zbláznil? To mohl rovnou navrhnout, aby ho gilotinovali jako jeho jmenovce krále bourbonského!“

Pauline při těch slovech zbledla jako křída.

„Cože, on to opravdu navrhl? To snad není pravda!“ Gerban se znovu ponořil do čtení dopisu.

Scéna, kterou rektor popisoval a jež se odehrála v jeho kanceláři s učitelem dějepisu jako svědkem, však nepřipouštěla pochybnosti. K velkému politování mi nezbývá nic jiného než vašeho syna s okamžitou platností vyloučit. Jen moje velká úcta k vám mi brání, abych jeho proslov veřejně neudal, protože by byl určitě velmi tvrdě potrestán. Nemůžu však skloubit se svým svědomím, abych zničil život tak nadaného, i když bohužel zaslepeného, mladého muže z nejlepší rodiny.

Nic než plané řeči.Gerbanův pohled zaletěl na konec dopisu. Tam se dočetl, co očekával. Určitě chápete, že vám už zaplacené školné nemůžeme vrátit.

Gerban zaskřípal vztekle zuby. „Musel jsem zaplatit až do konce školního roku, aby ho vůbec přijali. Koneckonců ho už ze dvou internátů vyloučili. A teď se zase vrací předčasně bez ukončení docházky. Ale počkej, tentokrát bude mít bič na psy posvícení.“

„Wilhelme!“ Pauline chytla Gerbana za ruku. Takové gesto už léta nezažil. „Wilhelme, prosím tě, nebij ho. Víš, že by ti to Franz nikdy neodpustil. Nejdřív si vyslechni, co k tomu všemu řekne. Pro mne za mne ho potrestej tak tvrdě, jak to považuješ za nutné, ale nebij ho. Je to tvůj jediný syn!“

To je bohužel až příliš pravda: můj jediný syn. Jen kdyby měl trochu víc ze své mladší sestry Matildy. To děvče mi dělá jen radost.

Hluboko v srdci však Gerban věděl, že Pauline má se svým varováním pravdu. Franz zdědil zuřivost po něm, to mu bylo jasné. Chlapec je mimořádně hrdý. To je také důvod, proč pořád naráží. Pravděpodobně ho ten ťulpas učitel přede všemi spolužáky znemožnil, slovo dalo slovo, a nakonec došlo k výbuchu.

Pracně se snažil uklidnit. „Tak dobře, Pauline, dám na tvou radu. Mám ale dvě podmínky. Nebudu Franze bít, ale trest dostat musí. Budu přemýšlet o tom, co budu považovat za přiměřené.“

Pauline s úlevou přikývla. „Když to nezraní jeho hrdost, určitě trest přijme. Také od něj jsem dnes dostala dopis. Je celý zdrcený!“

„Tak tak, zdrcený. Měl si to rozmyslet dřív…“

„A ta druhá podmínka?“ odváděla Pauline mužovu pozornost.

„Jde o tu novou služku, Irenu.“

Pauline byla překvapená. „Copak je s ní?“

S údivem poslouchala, když jí manžel řekl své přání. „Sice nerozumím, co tím chceš docílit, ale samozřejmě udělám, co si přeješ. Můžeš se spolehnout.“

Usedlost Gerbanových u Altenstadtu

Duben 1866, příštího rána

Irena čekala nervózně přede dveřmi malého salonu, až ji zavolají. Paní Burgerová jí právě oznámila, že si ji přeje vidět paní domu.

Začátek její činnosti ve funkci služky či pomocné kuchařky nebyl tak slibný, jak doufala. Když si Irena zkoušela jednoduché modře pruhované lněné šaty s šedou zástěrou a čepičkou, které jí připomínaly uniformu v sirotčinci, bylo na paní Burgerové i nadále patrné, co si myslí o rozhodnutí pána zaměstnat novou služku, aniž se s ní poradil. Když se paní Burgerová zeptala na údaje potřebné pro Ireninu služební knížku, která musela být pro německý personál vystavená na falckém policejním komisařství, dozvěděla se, že jí dívka nemůže říct nic ani o svém otci, ani o matce, což její nedůvěru ještě zvýšilo.

„Pocházíš tedy ze sirotčince?“

Irena mlčky přikývla.

„Tak tomu už vůbec nerozumím. Ale našinec taky nemusí panstvu a jeho rozmarům rozumět.“

U večeře, pro jejíž přípravu Irena pilně čistila zeleninu a škrábala brambory, bylo už veškerému služebnictvu známo, odkud přišla.

„A jak to tedy vypadá v takovém sirotčinci?“ zeptala se jí přezíravě Gerda, hezká služka v černých šatech s bílou krajkovanou zástěrkou a čepičkou.

Irena se snažila, aby nikoho neprovokovala. Nesmím být nepříjemně nápadná hned první večer. „Není to tam moc pěkné. A musely jsme hodně pracovat,“ odpověděla stručně a tiše.

„Tak to má být,“ vložila se do toho tlustá kuchařka. „Když už je někdo odkázaný na dobročinnost, měl by si to odpracovat.“

Na to Irena neměla co říct a mlčela.

„No, práce je i tady dost, však uvidíš.“

„Lenošení se tu netrpí.“

„Práce u nás nikdy nekončí.“ V tomto duchu to ještě chvíli pokračovalo. Ireně se kořeněné hovězí čím dál tím víc zadrhávalo v krku.

„Nechte ji konečně na pokoji,“ vmísila se k Irenině úlevě další služka. Patřila ke staršímu služebnictvu a už jí nepochybně bylo přes třicet. „Bude určitě pilná a pracovitá.“

Gerda sjela kolegyni arogantním pohledem. „Když to říkáš, Míno. Jistě si taky vezmeš tu novou do svého pokojíčku.“

Pokud Gerda doufala, že tím starší dívku vyprovokuje, mýlila se. „Velmi ráda. Přesně to mi vyhovuje. Moje ložnice je dost velká pro další postel a mám ráda společnost.“

Aniž se všímala nesouhlasného zamračení paní Burgerové, obrátila se Mína na Irenu. „Doufám, že ti to taky vyhovuje, moje milá?“

Irena byla dostatečně chytrá, aby nic nenamítala. „Pokud proti tomu nic nemáte, paní Burgerová, ráda souhlasím.“

Pomohla ještě při přípravě postele a při úklidu v kuchyni a kolem desáté večer se konečně dlouhý den chýlil ke konci. Když Irena vešla do společné ložnice, byla už Mína v posteli. Četla si ve světle petrolejové lampy levný román a očividně na spolubydlící čekala.

„Uvidíš, že to tady není tak špatné, jak se ti teď možná zdá,“ utěšovala bez vyzvání Irenu, která si mezitím myla obličej a ruce v ledové vodě, jak byla zvyklá ze sirotčince. „Gerda je sice namyšlená a dává všem najevo, jak je dokonalá, ale nemusíš si jí všímat. Ostatní služebné jsou většinou příjemné.“

„Bohužel se zdá, že jsem ani paní Burgerové nepadla příliš do oka.“

Mína mávla rukou. „Uvidíš, že se to spraví, pokud zůstaneš uctivá a ve všem ji poslechneš. Stará je náladová vdova, která zažila lepší časy a nepočítala s tím, že si jednou bude muset vydělávat na chleba. Její muž byl učitel, ale umřel na souchotiny a nechal ji bez prostředků. Když se člověk srovná s těmi dvěma, je to tady docela snesitelné.“

„Navíc je tu dostatek dobrého jídla. To není ani ve vznešených domech vždycky samozřejmé,“ dodala ještě.

Irena přikývla a trochu se uklidnila. Hovězí polévka, v níž plavaly tlusté kusy masa, by skutečně vystačila v sirotčinci na nastavovanou polévku pro celou dívčí ložnici. Strávila jakžtakž poklidnou první noc. Také postel byla pohodlná a čistá, opatřená prostěradly, a dokonce péřovým polštářem.

Jako poslední služka musela však vstát už v půl šesté, aby vyčistila četné krby a zatopila v pokojích, jak jí to minulého večera přikázala paní Burgerová. Venku byla ještě velká zima.

Po snídani, která se skládala z ovesné kaše a chleba s různými marmeládami, opět pomáhala v kuchyni a potom drhla na kolenou dlaždice ve velké vstupní hale. Dokud pro ni nepřišla paní Burgerová a nepodala jí čistou bílou zástěru, kterou si měla převázat.

„Paní si tě přeje vidět, až domluvíme jídelní lístek na zítra. Buď tedy připravená.“

Od té chvíle čekala Irena v hale.

Nečinně si prohlížela nábytek z těžkého tmavého dřeva. Mohutná skříň s dvojitými dveřmi, do níž se dávaly kabáty a klobouky obyvatel domu a hostí, byla vyzdobená komplikovanou řezbou. V pološeru haly se Ireně zdálo, že rozeznává květiny, a dokonce zvířata. Zvědavě přistoupila blíž a pohladila opatrně naleštěné dřevo. Najednou ji někdo zezadu ostře oslovil.

„Co to tam děláš?“ Trochu pisklavý hlas patřil mladé dívce. Irena odhadla, že je o něco mladší než ona. Měla na sobě nevkusné šaty z křiklavě růžové látky. To je určitě Matilda, domácí dcerka. Paní Burgerová jí minulý večer krátce popsala všechny členy domácnosti.

Irena udělala polekané pukrle. „Nic, slečno Gerbanová. Jen tu čekám, až mě nechá vaše matka zavolat.“

Slečna se přiblížila a prohlížela si Irenu se staženým obočím.

„Jaké to máš způsoby?“ položila jí otázku, kterou Irena nepochopila. „Jak si dovoluješ mě oslovit takhle neuctivě?“

Potom jí najednou přeletělo přes buclatou tvář poznání. „Aha, ty seš určitě ten sirotek, kterého přivezl otec ze Speyeru. To tě tam nenaučili řádným způsobům?“

Ve smrtelných rozpacích udělala Irena ještě jedno pukrle. „Promiňte,“ zamumlala. Nic jiného ji nenapadlo.

Nesmírně se jí ulevilo, když se v ten okamžik otevřely dveře malého salonu, který už znala, protože tam ráno zatápěla. Paní Burgerová jí pokynula: „Pojď dál.“

Irena udělala znovu před dívkou pukrle a přiblížila se k salonu s tlukoucím srdcem. Při vstupu se zběžně podívala na paní Gerbanovou, která seděla v rozložitém křesle u krbu a tajně ji pozorovala poté, co dívka udělala obzvlášť hlubokou úklonu.

Křehká žena středního věku si ji pozorně prohlížela, ale na rozdíl od její dcery byl její výraz přívětivý. „Ty jsi tedy Irena, naše nová pomocnice v domácnosti.“ Také hlas paní Gerbanové zněl jemně a přátelsky.

„Ano, milostivá paní, já jsem Irena.“

„Podívej se mi přece pořádně do očí!“

Dívka zvedla hlavu. Její pohled se setkal s pohledem paní Gerbanové. Tmavohnědé oči si ji i nadále pozorně prohlížely.

„Ne, nepřipomínáš mi nikoho, koho známe,“ konstatovala nakonec paní domu.

„Komu bych měla být podobná, milostpaní?“ Slova z ní vyletěla, dřív než ji paní Burgerová stačila zarazit rozhořčeným „pst“.

Paní Gerbanová mávla rukou. „Jen ji nechte, milá paní Burgerová, vždyť nedělá nic špatného.“ Obrátila se k Ireně a pokračovala. „Chceš se určitě dozvědět, proč tě můj muž vyzvedl ze sirotčince.“

Ireně začalo tlouct srdce ještě rychleji než dosud. „To bych moc ráda, milostivá paní.“

„Tak ti to tedy řeknu. Měla jsem milovanou přítelkyni, která se jmenovala Adéla. Na smrtelné posteli mě prosila, abych po tobě pátrala.“

„Můžu se vás zeptat, proč vás o to vaše přítelkyně prosila?“

Paní Burgerová opět zasyčela, ale paní Gerbanová znovu udělala konejšivé gesto. K Irenině zklamání však jen pokrčila rameny a zhluboka si povzdechla.

„To bych také ráda věděla, dítě, ale má přítelkyně si bohužel vzala své tajemství s sebou do hrobu. Můžu ti jedině říct, že jí nejsi podobná. Ani nikomu jinému z její rodiny.“

Přestože se paní Burgerová mračila, odvážila se Irena ještě k další otázce: „Mohl by o tom něco vědět někdo jiný z její rodiny?“

Na okamžik působila paní Gerbanová překvapeně. K Irenině zklamání však zavrtěla hlavou. „To asi ne, dítě. Adéla mě prosila, abych nikomu z rodiny o jejím přání nic neprozradila. To byl také důvod, proč se s tou prosbou obrátila na mne.“

Jako by tušila, že by dívka mohla tvrdohlavě pokračovat, dodala: „Navíc už nikdo z rodiny v okolí nežije. Po smrti své ženy se manžel s dětmi přestěhoval do dalekého Berlína. Úplně jsme s nimi ztratili kontakt.“

Musela vyčíst z Irenina obličeje zklamání, proto jemně dodala: „Jsem ráda, že jsem její přání splnila a že jsi teď u nás. Doufám, že se tu budeš cítit dobře a brzy si u nás zvykneš.“

Irena se bezděčně znovu podívala na paní Burgerovou. „Ano, milostivá paní, a děkuju vám z celého srdce.“

Paní Gerbanové neušel Irenin pohled ani přísný výraz obličeje Burgerové. Obrátila se na hospodyni.

„Takže vám srdečně děkuji za vaši péči, paní Burgerová. Prosím jen tak dál, dívka je pod mou zvláštní ochranou.“

Paní Burgerová sevřela rty a sklonila hlavu. „Jak si milostivá paní přeje.“

„To ráda slyším. A teď se obě dejte do práce. Jak víte, paní Burgerová, očekáváme dnes našeho syna. Měl by dorazit vpodvečer. Postarejte se, ať je všechno připravené na jeho příjezd co nejlépe.“

Usedlost Gerbanových u Altenstadtu

Duben 1866, stejného večera

Právě v okamžiku, kdy najatý kočár, který vyzvedl Franze z nádraží ve Weissenburgu, zahnul do dlouhé aleje vedoucí k domu rodičů, pronikly poslední paprsky dubnového slunce šedivou oblohou a panský dům na konci aleje zazářil ve zlatém světle. Přestože byl sklíčený, měl Franz radost, že se vrací domů.

Hodinu příjezdu svého vlaku oznámil telegraficky, a proto věděl, co znamená, že ho na nádraží nevyzvedl kočí Riemer. Otec je tedy rozzuřený na nejvyšší míru. Zatímco drožka přijížděla k domu, pokoušel se Franz na to připravit.

U vchodu na něj nečekal ani jediný sluha, nemluvě o obvyklé štafáži, která by ho očekávala, pokud by mu chtěli připravit uctivé přivítání. Což by byl bezpochyby ten případ, kdybych uzavřel tenhle školní rok,uvědomil si Franz.

Byl příliš hrdý, než aby požádal rodiče o peníze, a tak sám odměnil kočího ze svého posledního kapesného a dal mu ještě štědré spropitné. Vyndal si zavazadla a stoupal po širokém schodišti vzhůru. Na zazvonění mu otevřela milá služka, která se vždycky přátelsky usmívala. Jakže se to vlastně jmenuje, no ano, Gerda.

Byla jeho příchodem očividně překvapená. „Ale ne, mladý pán.“ Začervenala se a udělala spěšné pukrle. „Mladý pán promine, ale nevěděla jsem, že vás dneska očekáváme.“

Franz se ztrápeně usmál. „No, vždyť je dobře, Gerdo. Postarejte se, prosím, ať donesou nahoru moje zavazadla, a řekněte rodičům, že jsem dorazil.“

Sotva se posadil do jednoho z hlubokých křesel v knihovně, která byla až ke stropu zaplněná policemi s knihami, otevřely se dveře. Se šustícími sukněmi a rozpřaženými pažemi k němu spěchala matka a těsně za ní sestra Matilda.

„Právě jsem se dozvěděla, že už jsi přijel, Franzi. Čekali jsme tě až v pozdní večer.“ Objala ho tak bouřlivě, že ucítil pod sukní doširoka rozloženou krinolínu, to kulaté monstrum skládající se z pohyblivých ocelových kruhů a látky široké až osm metrů. Byla právě v módě, ale Franz ji považoval za směšnou.

Chvíli si užíval známé matčiny fialkové vůně, kterou miloval už od dětství. Potom se jí jemně vyprostil. „Poslal jsem otci telegram, kdy přijedu.“

„Telegram? O tom jsem nevěděla.“ Pauline se zarazila. „A ještě před čtvrt hodinou jsem viděla Riemera u stájí. Jak to, že tě…?“ Hlas jí odumřel.

Franz jen s bolestným úsměvem mávl rukou. „Ani Gerda nevěděla o mém příjezdu.“

„Gerda také ne? Já jsem přece paní Burgerové obzvlášť nakázala, aby pro tvůj příjezd všechno připravila.“

„To také pečlivě udělala, maminko,“ vmísila se Matilda. „Ale otec jí i Niemannovi zakázal dělat kolem Franzova příjezdu příliš rozruchu.“ V Matildině pisklavém hlase se ozýval posměšný podtón.

Obrátila se k Franzovi a podala mu ruku. „Vítej doma, bratříčku.“ Těmto srdečnost naznačujícím slovům však chyběla jakákoliv vřelost.

Franz v duchu zasténal. To to hezky začíná, pomyslel si, přehlédl nabízenou sestřinu ruku a místo toho jí vtiskl polibek na tvář. Přičemž jasně cítil, jak ho Matilda nesnáší.

Skutečně bylo těžké představit si dva rozdílnější sourozence. I když se věkem lišili jen o něco víc než jeden rok, neměli nic společného ani zevnějškem, ani povahou.

Patnáctiletý Franz se nesmírně podobal Pauline, to bylo vidět už na první pohled. Podobnost byla naprosto zjevná. Podědil její štíhlou postavu i výrazné tmavohnědé oči a vlnité hnědé vlasy. Měl stejné jemné rysy obličeje a vysoké lícní kosti jako matka, a možná na muže až příliš plné rty.

Čtrnáctiletá Matilda se naproti tomu velmi podobala otci. Byla malé kulaté postavy a měla příliš tlusté paže a ruce s krátkými prsty. Vlasy pískové barvy měla tak řídké, že jí nedržel žádný v té době moderní složitý účes. Taky teď se jí z uměleckého propletence několik pramenů hned uvolnilo. Franz věděl, že jakmile tenhle nedostatek zjistí, určitě za to přísně pokárá komornou. Zásadně zacházela s veškerým služebnictvem povýšeně, pokud ne přímo pohrdavě.

Ačkoliv současná móda s obrovskými obručemi nebyla pro Matildu zrovna příznivá, dokázala to barvou látky a střihem ještě všechno zhoršit. Ten večer měla na sobě růžové šaty přeplněné krajkami a volánky, což propůjčovalo jejímu buclatému obličeji výraz prasátka.

Proti ní vypadala Pauline v mechově zelených odpoledních šatech z jemného hedvábí měkce splývajících kolem postavy jako dokonalá dáma.

Ani vybledle modré vodnaté oči se světlými řasami nedělaly Matildin obličej přitažlivějším. Chladně si Franze prohlížela. „Otec říkal, že tě už zase vyhodili?“

Franz si ke své zlosti uvědomil, že zrudl. „Dokážu mu všechno vysvětlit,“ ohradil se.

Matilda ho nenechala na pokoji. „No, to jsem zvědavá. V každém případě je na tebe hrozně rozzuřený.“

„Může být,“ odvětil Franz nevlídně. „Ale do toho ti vůbec nic není.“

Pauline zvedla bezradně ruce. „Milé děti, nehádejte se přece hned krátce po Franzově příjezdu.“

V ten okamžik se venku ozval hlasitý gong. Pauline vyskočila, očividně vděčná za přerušení. „Teď se musíme převléct k večeři. Potom se všechno vyjasní.“

Usedlost Gerbanových u Altenstadtu

Duben 1866, po večeři

„Tak tě poslouchám. Co můžeš tentokrát uvést na svou obhajobu?“

Teď, když nastal obávaný okamžik, pokusil se Franz sebrat a nedat na sobě znát, jak je rozrušený.

Během večeře už si přál, aby to měl za sebou. Po několika neúspěšných matčiných pokusech vést lehkou konverzaci zavládlo kolem oválného stolu v takzvaném jídelním salonku, v němž rodina obvykle jedla, když neměla hosty, tíživé ticho.

Nezdálo se, že někdo kromě Matildy má opravdovou chuť k jídlu. Také Franz se bez chuti nimral na talíři a nedotkl se ani krupicové kaše s jahodovým kompotem, kterou měl už od dětství moc rád. Jen Matilda si při každém chodu vydatně přidávala a nechala si dokonce přinést k moučníku extra porci smetany.

Takhle bude tlustá jako krmná svině dřív, než jí bude dvacet, pomyslel si Franz bez respektu. Muže, který si ji bude muset jednou vzít, je mi už teď líto.Protože bylo jasné, že Matilda bude jednou vzhledem k bohatému věnu výbornou partií. Už teď se o ni zájemci ucházeli.

„Takže poslouchám.“ I v dobré dny ztrácel Wilhelm Gerban snadno trpělivost.

Franz se zhluboka nadechl. „Měl jsem bezvýznamný spor s učitelem dějepisu, otče. On to bohužel zveličil a trval na oznámení rektorovi.“

„Ach tak. Bezvýznamný spor. Tvoje matka mi naznačila, že přitom šlo o Francouzskou revoluci.“

Franz trucovitě vzhlédl. „Ano, otče, to je fakt. Pan Krämer, náš učitel dějepisu, ji nazval bezohlednou revoltou buřičů a prvního císaře Napoleona neznabožským parvenu.“

„Takový názor mi nepřipadá v katolické internátní škole v Bavorech neobvyklý.“

Franz zaťal ruce v pěst. „Ale já jsem to nemohl nechat jen tak projít, otče. Jsem na rozdíl od tebe Francouz a nemůžu strpět, aby v mé přítomnosti někdo zneuctil mou vlast.“

Na otcově výrazu Franz poznal, že tenhle argument na něj neplatí. Naopak, hned mu vyjasnil: „Tisíckrát už jsem litoval, že jsem tenhle odstavec v manželské smlouvě s tvou matkou odsouhlasil.“

„Ale už se stalo. Dědeček trval na tom, že jako tvůj nejstarší syn a dědic jeho jmění musím dostat francouzskou státní příslušnost. A mně to tak vyhovuje.“

Wilhelm Gerban si odfrkl. „Přestaňme chodit kolem horké kaše. Rozhodující je přece skutečnost, že pan Krämer v Augsburgu byl nejen učitelem dějepisu, ale také tvým třídním učitelem. A že jsi urazil jeho a méhokrále, a tím i našibavorskou vlast, když došlo v kanceláři rektora ke sporu.“

Franz cítil, že mu proti jeho vůli stoupá do obličeje horkost. Nebyl však ještě připravený se vzdát. „Je pravda, že jsem ve zlosti nazval krále Ludvíka Bavorského tyranem. Ale teprve potom, co rektor a pan Krämer uráželi současného císaře Napoleona III. jako mocí posedlého diktátora. A poté co hanobili Hanbašskou slavnost.“

Tenhle aspekt věci byl pro Gerbana nový. „Hanobili Hanbašskou slavnost? Jak to?“

„Obvinili mě, že jsem se nakazil revolučními idejemi, a že prý nejsem ani o chlup lepší než rebelští falčtí občané z Hanbachu, které měl bavorský král nechat všechny pověsit.“

Teď to Gerbanovi došlo. „A tys na to řekl, že bavorský král patří pod gilotinu jako svého času Ludvík XVI.?“

Franz zavrtěl hlavou. „Ne tak docela, otče. Doslova jsem řekl, že Ludvík XVI. by nemusel být posledním Ludvíkem, který jednoho dne skončí na popravišti.“

„To je jen překrucování, nic než překrucování, synu,“ mávl Gerban rukou a pokoušel se křečovitě nedat najevo veselí, které v něm poslední Franzovy závěry vyvolaly. Místo toho znovu nasadil pochmurný výraz.

„Franzi, ať se v Augsburgu stalo cokoliv, porušil jsi čestné slovo, které jsi mi dal. Dal jsi mi loni v létě ruku na to, že budeš ovládat svůj temperament, nebudeš se už pouštět do půtek s učiteli a spolužáky a bez dalších problémů přineseš domů dobré maturitní vysvědčení.“

Franz zdrceně sklonil hlavu. „To je pravda, otče, a proto tě prosím, abys mi to prominul.“

Wilhelm Gerban však ještě neskončil. „Obě první internátní školy, v nichž jsi studoval, si tě nechaly aspoň do konce příslušného školního roku, takže jsi zatím nemusel žádnou třídu opakovat. Teď tě ale vyhodili uprostřed školního roku. I když bych ti ještě jednou odpustil, což momentálně nepřichází v úvahu, přemýšlel jsi, co bude dál? Žádná německá škola, která dbá na svou pověst, tě nepřijme, i když jim nabídnu trojnásobné školné.“

O tom Franz skutečně nepřemýšlel. „Tak mě nech jít do Štrasburku, otče. Mluvím francouzsky stejně dobře jako německy a určitě mě neodmítnou kvůli tomu, že jsem hájil čest Napoleona.“

„S francouzskou maturitou budeš těžko hledat místo na dobré německé univerzitě.“

Franz jen pokrčil rameny. „Tak budu studovat v Paříži. Pokud mám jednou převzít tvůj obchod s vínem, bude pro mě stejně užitečnější vyznat se ve francouzském, nikoli v německém právu. Jestli tedy nehodláš přemístit sídlo firmy zpátky do Falce.“

Ve Wilhelmu Gerbanovi se všechno vzpěčovalo proti synovým argumentům. Franz mu to vyčetl z obličeje. Otec věděl stejně dobře jako on, že nemají na vybranou.

Chvíli zavládlo ticho. Gerban si odkašlal.

„Vidím, že sis všechno dobře promyslel, synu. Víš však až moc dobře, jak je mně, jako německému vlastenci, proti srsti tě nechat vystavit tak silnému románskému vlivu. Buď teď zticha!“ zarazil Franzovy protiargumenty. „Buď zticha a nech mě domluvit.“

Franz se kousl do rtů.

„Protože se za tebe přimluvila matka, upustím od výprasku, který by sis jinak víc než zasloužil.“

Franz se při té poznámce několikrát zhluboka nadechl.

Otec si ho nevšímal. „Ale úplně bez trestu ti to neprojde. Porušené čestné slovo se nedá brát na lehkou váhu.“

Franz cítil, jak jeho vzdor ochabl. V tom má otec pravdu. Sklonil hlavu a čekal.

„Za horentní sumy za tvé školné, které jsem už vydal a i nadále budu muset platit, odškodním přiměřeně tvou sestru. Její věno navýším o částku, kterou jsem za tebe zatím vydal pro nic za nic.“

Franzovi se ulevilo. To mu bylo úplně jedno. Ale otec stále ještě neskončil.

„Pokud tě také ve Štrasburku vyhodí ze školy dřív, než uděláš maturitu, nepodniknu už další kroky, abych ti obstaral dobré vzdělání. Půjdeš do učení k místnímu kupci jako každý chlapec v tvém věku, bez jakýchkoliv privilegií.“

Tuhle výhrůžku musel Franz brát vážně. O osudu učňů ledacos věděl a nenechávalo ho to chladným. Zvlášť v prvních letech museli pracovat od svítání do soumraku a často neměli ani vlastní pokojík, spali v dílně nebo v obchodě. Mnozí nedostávali ani dost jídla, nemluvě o mzdě.

„Otče, slibuju ti, že tentokrát budu úspěšný,“ pokusil se Franz zapůsobit proti této deprimující vyhlídce.

Gerban přikývl. „Dobře děláš, synu. Ale to ještě není všechno. Protože ti hodnoty jako svoboda, rovnost a bratrství očividně tolik leží na srdci, budeš mít celý rok příležitost se v nich pocvičit. Víš, že školní rok ve Francii už začal. Jsem ochoten tě přihlásit v příštím roce na štrasburské lyceum. Ale do té doby budeš pracovat na vinicích ve Schweighofenu – jako normální dělník, a za stejnou mzdu. Budeš bydlet v domě mého bratra a každou druhou neděli nás můžeš navštívit. Ale žádné další výsady mít nebudeš.“

To Franze zaskočilo, něco takového opravdu nečekal. Na cestě do Weissenburgu si předsevzal, že otce přesvědčí, aby ho poslal do Štrasburku už v tomhle školním roce. Protože by tím získal skoro celý rok, předpokládal, že jeho plán nenarazí na větší odpor.

Navíc počítal se sankcemi jako zákaz vycházení, zřeknutí se všech radovánek a odnětí kapesného. Ale rok dřiny na vinicích? V žádném případě!

Otec si všiml jeho zmatku. „Zdá se, že existuje rozdíl mezi teorií a praxí, pokud jde o hodnoty tolik vychvalované revoluce,“ pronesl s posměšným úsměvem. „Takže přijímáš ten trest, nebo jsi jako panský synek příliš rozmazlený, abys pracoval vlastníma rukama?“

Zvolil přesně správný tón, aby znovu vyvolal Franzův vzdor. Syn zvedl hlavu, podíval se otci do obličeje a v očích mu zajiskřilo.

„Samozřejmě trest přijímám, otče. Je mi dokonce ctí!“

Gerban opětoval synův pohled, ale jeho triumf nahradila stísněnost. Možná to přece jen nebyl tak dobrý nápad. Ale teď už je pozdě ho vzít zpátky,prolétlo mu hlavou.

„Tak dobře,“ prohlásil. „Zítra oznámím tvému strýci Gregorovi, že přijedeš. Začneš u něj od příštího pondělí.“

Kapitola 3

Schweighofen

1. října 1866

Když začal budík vedle postele hlasitě řinčet, Franz se nejdřív pořádně protáhl. Celý ospalý otevřel oči. Bylo přesně šest, venku ještě temno.

Když se podíval okýnkem pokojíčku, který obýval na statku Gerbanových ve Schweighofenu, zjistil, že bude jasný slunečný den. Jako stvořený pro začátek vinobraní.

Použil nočník a umyl se rychle vodou, kterou si vždycky v přechozí večer připravil. Potom vklouzl do pracovního oblečení: košile, kalhot a bundy z hrubého lnu, které ležely vyprané a čerstvě vyžehlené na židli. Natáhl silné vlněné ponožky a těžké kotníkové pracovní boty, ustlal postel a šel vyprázdnit umyvadlo a nočník.

Když vrátil vymyté nádoby na pokoj, potkal na chodbě jednu ze služek. Samozřejmě před ním udělala pukrle, vždyť byl přece mladý pán, i když to ponížené gesto ze strany služebnictva už několikrát zakázal. Ale nedokázal svou vůli prosadit ve všem.

Přesto se stal v průběhu měsíců jeho pobyt u strýce ve falckém Schweighofenu, situovaném v bezprostřední blízkosti hranice k Alsasku, spíš triumfem než tvrdým trestem, který pro něj otec přichystal. Pravda, neuměl si sám prát a žehlit a také úklid pokoje obstarávala děvečka. Jinak si však svá přání, pokud jde o jednoduchý způsob života, postupně prosadil.

Na začátku se tato opatření vyvinula z čisté nouze. Hned první týden ho předák Wilms přidělil k pracovní koloně, která měla za úkol vyčistit prostor pro novou vinici. První dny byly hotové peklo.

Už první večer měl ruce plné puchýřů, které na druhý den praskly a částečně silně krvácely. Každý sval v těle ho bolel. Práce začínala v půl sedmé ráno a končila kolem šesté večer. V mezidobí bylo jen málo přestávek. Ať se Franz snažil sebevíc, nemohl stačit dělníkům, kteří byli od dětství zvyklí na těžkou fyzickou práci.

Ještě víc než otevřené rány ho na začátku bolela izolace, ve které se ocitl. Dělníci, prostí lidé z blízkého okolí, si od něj udržovali co největší odstup a oslovovali ho samozřejmě jako mladého pána Gerbana. Když si k nim o přestávkách přisedl, veškeré rozhovory odumřely. Vyhýbali se jeho pohledům a neobvyklá situace, kdy pracovali s potomkem panstva bok po boku, je přiváděla do rozpaků.

Brzy se ukázalo, že se dva světy, v nichž se Franz teď pohyboval, nedaly v žádném směru sloučit. Dostával sice ráno na celý den bohatou svačinu a zvykl si rychle na to, že dělníci snídají teprve při první přestávce kolem devíti hodin. Když se však večer kolem půl sedmé k smrti vyčerpaný a hladový jako vlk vrátil do panského domu, očekával ho už sluha s koupelí, aby se mohl připravit na večeři, která se podávala až v půl deváté a představovala vrchol jednotvárného průběhu dní domácnosti ve Schweighofenu. Čekací doba mezi jeho návratem z vinice a začátkem večeře se stala utrpením. Několikrát usnul ve vaně a stěží ho dokázali vzbudit. Čištění černých nehtů, česání a oblékání večerního obleku zabíralo další cenný čas, který by Franz radši využil k odpočinku.

Při večeři u strýce se mu někdy ruce třásly slabostí tak, že rozlil polévku a vidličku a nůž udržel jen s obtížemi. Na konverzaci se téměř nepodílel, protože společnost tety Otýlie ho nudila ještě víc než sestra Matilda doma v Altenstadtu.

Už po dvou týdnech z toho udělal závěr.

„V pracovní dny bych chtěl večer jíst sám už v půl sedmé v prostorách pro služebnictvo,“ oznámil zděšené tetě.

„Ale Franzi, to je naprosto vyloučené,“ pronesla svým afektovaným tónem. „Co by si služebnictvo a vůbec lidé o nás pomysleli?“

„Že musím za trest, protože mě vyhodili ze školy v Augsburgu, jistou dobu pracovat na vinici a během té doby se také nehodím do vznešené společnosti.“

Na začátku teta Otýlie neustoupila ani o píď. Franz prosadil svou, teprve když se jednoho večera, kdy byli pozváni hosté, objevil k večeři špinavý, neučesaný a bez kravaty. Nebyl si ovšem vědom toho, že se předtím odehrála bouřlivá scéna mezi tetou Otýlií a strýcem Gregorem a že hospodyně musela vyklidit svůj prostor v suterénu panského domu, aby tam on mohl večeřet.

Další problémy nastaly s jeho pokojem. Byl víc rozmazleným panským synkem, než si připouštěl, a proto každý večer přicházel se zablácenými botami přes čistě vyleštěné dlaždice a cenné koberce v hale a na schodišti až nahoru do svého pokoje. Ani si nevšiml, že za ním musí pokaždé služka všechno zamést.

Také ho rušilo, že denní povinnosti služebnictva se nesrovnávaly s jeho povinnostmi. Stávalo se, že služka vešla do pokoje, aby zatáhla závěsy a natřepala polštáře, když už vyčerpaný ležel v posteli. Až jednoho dne došlo k výbuchu. Starší žena, které příslušela péče o trakt domu, v němž byl jeho pokoj, vstoupila v okamžiku, kdy byl úplně nahý. Franz vylekanou ženu nevlídně vykázal z pokoje a hned příštího večera si znovu promluvil s tetou Otýlií.

„Chci mít prostý pokoj, v němž bych měl večer svůj klid,“ vysvětlil. „Pokoj, v němž teď bydlím, je vybaven zbytečnými cetkami a haraburdím a nehodí se pro mne. Když budu mít míň nábytku a ozdůbek, nebude se muset každý den utírat prach, a postel, kde bude jen pár prostěradel, polštář a matrace, si můžu večer sám odeslat, aniž bych musel předtím odkládat tucet ozdobných polštářků a těžkou ozdobnou přikrývku. Kromě toho jsem na jednoduché pokoje zvyklý z internátů.“

Tentokrát narazil Franz na mnohem menší odpor, než očekával. Otýlie, která měla už plné zuby stálého narušování chodu své dobře organizované domácnosti, Franzovi navrhla, aby se přestěhoval do komory pod střechou, do níž se mohl dostat vchodem pro služebnictvo, takže nemusel procházet centrální halou. Franzovi ovšem opět uniklo, že další sluha musel vyklidit prostor, aby se on mohl nastěhovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V bouřlivých časech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.