Karen M. McManusová

Jeden z nás je na řadě

Mámě a tátovi

ONE OF US IS NEXT

Text copyright © 2020 by Karen M. McManus, LLC

Jacket photograph (second girl) © 2020 by Nabi Tang/Stocksy;

all other photographs used under license from Shutterstock.com

Translation © Anna Vrbová, 2020

ISBN 978-80-242-6698-5

Oblíbené

Maeve Rojasová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, Bronwynina sestra

Knox Myers

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, Presumpce neviny

Phoebe Lawtonová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, kavárna Contigo

Bronwyn Rojasová

členka původní Bayviewské čtyřky, Maevina sestra

Nate Macauley

člen původní Bayviewské čtyřky

Addy Prentissová

členka původní Bayviewské čtyřky, kavárna Contigo

Cooper Clay

člen původní Bayviewské čtyřky

Luis Santos

Cooperův nejlepší kamarád, kavárna Contigo

Emma Lawtonová

studentka čtvrtého ročníku Bayviewské střední školy, Phoebeina sestra

Owen Lawton

Phoebein bratr

Ashton Prentissová

Addyina sestra

Kiersten Myersová

Knoxova sestra

Eli Kleinfelter

právník, Presumpce neviny

Jules Crandallová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, Phoebeina nejlepší kamarádka

Brandon Weber

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, hráč amerického fotbalu

Sean Murdock

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, baseballista

ČÁST PRVNÍ

Pátek 6. března

REPORTÉRKA (stojí na kraji zahnuté ulice před velkou bílou štukovanou budovou): Dobré ráno, u mikrofonu Liz Rosenová z kanálu Sedm. Hlásím se živě od Bayviewské střední školy, kde se studenti vzpamatovávají ze včerejší ztráty svého spolužáka.

V městečku se jedná už o druhé tragické úmrtí teenagera během osmnácti měsíců a atmosféra před školou se nese v duchu šokovaného déjà vu.

(Střih a záběr na dvě dívky, z nichž jedna si utírá slzy a druhá se tváří bezvýrazně.)

PLAČÍCÍ DÍVKA: Je to… je to tak smutné. Někdy mám pocit, že je snad Bayview prokleté. Nejdřív Simon a teď tohle.

DÍVKA BEZ VÝRAZU: Tohle je úplně jiné než to, co se stalo Simonovi.

REPORTÉRKA (napřahuje mikrofon k plačící dívce): Byli jste si se zemřelým studentem blízcí?

PLAČÍCÍ DÍVKA: Zase tak blízcí ne, ne doopravdy. Vlastně vůbec ne. Koneckonců jsem teprve v prváku.

REPORTÉRKA (obrací se k druhé dívce): A co vy?

DÍVKA BEZ VÝRAZU: Myslím, že bychom s vámi neměly mluvit.

O deset týdnů dříve

Reddit, fórum Pomsta je moje

vlákno založeno účastníkem Bayview2020

Ahoj.

Je tohle ta skupina, kam přispíval Simon Kelleher?

– Bayview2020

Zdravím.

Přesně ta. – Temnoplodec

Proč jste se přesunuli jinam? A proč tu nejsou skoro žádné příspěvky? – Bayview2020

Na staré stránce bylo moc čumilů a novinářů.

Navíc máme nová bezpečnostní opatření. Poučili jsme se od našeho kamaráda Simona.

Podle tvého uživatelského jména soudím, že ho znáš?

– Temnoplodec

Simona zná každý. Totiž znal.

Ale vyloženě kamarádi jsme nebyli. – Bayview2020

Dobrá. A co tě sem přivádí? – Temnoplodec

Ani nevím. Prostě to na mě vyskočilo. – Bayview2020

Blbost. Tohle fórum je věnováno pomstě a není snadné ho najít.

Jsi tu z nějakého důvodu.

Co je to? Nebo že by spíš kdo? – Temnoplodec

Kdo.

Někdo, kdo provedl strašnou věc.

Zničil život mně a mnoha dalším lidem.

A jemu se přitom nestalo NIC.

A já s tím nemůžu nic udělat. – Bayview2020

Jsem na tom stejně.

Máme hodně společného.

Je to děs, když si člověk, který ti zničí život, dál chodí po světě jako by nic.

Jako by jeho činy neměly následky.

Ale dovolím si nesouhlasit s tvým závěrem.

Vždycky můžeš něco udělat. – Temnoplodec

Kapitola první

Maeve

Pondělí 17. února

Moje sestra si myslí, že jsem flákač. Neřekne to přímo – respektive nenapíše, abych byla přesnější – ale zřetelně to naznačuje:

Podívala ses na ten seznam univerzit, který jsem ti poslala? Začít se porozhlížet v polovině třeťáku není předčasné.

Vlastně je to spíš pozdě.

Jestli chceš, můžeme se někam zajet podívat, až přijedu domů na Ashtoninu rozlučku se svobodou.

Měla by ses přihlásit někam, kde to bude úplně mimo tvou komfortní zónu.

Co třeba Havajská univerzita?

Vzhlédnu od mobilu, v němž se hromadí zprávy, a setkám se s tázavým pohledem Knoxe Myerse. „Bronwyn je toho názoru, že bych měla jít na Havajskou univerzitu,“ oznámím mu a on se div nezadusí, jelikož má plnou pusu empanady.

„Uvědomuje si doufám, že je to na ostrově?“ zeptá se, natáhne se po vodě s ledem a na jeden hlt vypije půl sklenice. Slané plněné kapsičky neboli empanady z kavárny

Contigo jsou vyhlášené po celém Bayview, ale pokud nejste zvyklí na ostré, může to být příliš velké sousto. Knox, který se sem přistěhoval z Kansasu, když byl ještě na základce, a mezi jehož oblíbená jídla pořád patří dušené maso s houbovou omáčkou, na ostré rozhodně zvyklý není.

„Copak už zapomněla, že jsi zarytý odpůrce pláží?“

„Já nejsem odpůrce pláží,“ ohradím se. „Jen zrovna nemusím písek. A příliš slunce. A spodní proudy. A mořské potvory.“ S každou větou zvedne Knox obočí o něco výš.

„Tak hele, to ty jsi mě přece donutil podívat se na Příšery z hlubin,“ připomenu mu. „Takže za můj strach z oceánu můžeš převážně ty.“ Knox byl můj vůbec první kluk. Chodili jsme spolu minulé léto a byli jsme oba tak nezkušení, že jsme si neuvědomili, že se ve skutečnosti navzájem nepřitahujeme. Většinu vztahu jsme strávili sledováním přírodovědného kanálu – už u toho nás mohlo trknout, že je nám spolu líp jako kamarádům.

„Přesvědčilas mě,“ řekne Knox suše. „Je to škola přesně pro tebe. Až přijde čas, moc rád si přečtu tvou procítěnou uchazečskou esej.“ Předkloní se a pro důraznost zvýší hlas.

„Což bude příští rok.“

Povzdychnu si a zabubnuju prsty o světle kachličkovaný stolek. Café Contigo je argentinská kavárna a restaurace s tmavomodrými stěnami a plechovým stropem, kde se ve vzduchu mísí vůně sladkých a pikantních pokrmů. Ke mně domů to odsud není ani kilometr a půl a od té doby, co Bronwyn odjela studovat na Yale a u mě v pokoji se najednou rozhostilo ticho, si nejradši dělám domácí úkoly právě tady. Líbí se mi ten kavárenský shon i to, že nikomu nevadí, když tu strávím tři hodiny a objednám si jen kafe.

„Bronwyn si myslí, že jsem ve skluzu,“ řeknu Knoxovi.

„No jasně, vždyť Bronwyn měla přihlášku na Yale připravenou už v mateřské školce, ne?“ řekne. „Máme spoustu času.“

Knox je jako já – chodíme do třeťáku na Bayviewskou střední, je nám sedmnáct a jsme starší než většina spolužáků. V jeho případě to vzniklo tak, že byl ve školce na svůj věk malý a rodiče mu dali odklad. V mém proto, že jsem polovinu dětství strávila po nemocnicích s leukémií.

„Nejspíš jo.“ Natáhnu se pro Knoxův prázdný talíř a položím ho na svůj, ale přitom shodím slánku, takže se po celém stole rozsypou bílé krystalky. Bezmyšlenkovitě vezmu špetku soli mezi dva prsty a hodím ji přes rameno. Abych zažehnala smůlu, jak mě naučila Ita. Babička má v zásobě spoustu pověr. Některé jsou kolumbijské a některým se naučila ve Spojených státech, kde už žije třicet let. Jako malá jsem se řídila všemi, zvláště když jsem byla nemocná. Když si vezmu korálkový náramek od Ity, tak ty testy nebudou bolet. Když se vyhnu všem prasklinám v podlaze, budu mít normální počet bílých krvinek. Když sním večer před Novým rokem dvanáct kuliček hroznového vína, tak následující rok neumřu.

„Každopádně když na vysokou nepůjdeš rovnou, nenastane konec světa,“ řekne Knox. Hrbí se na židli a rukou si odhrnuje kštici hnědých vlasů z čela. Knox je tak vyzáblý, že i když do sebe právě nacpal všechny svoje empanady a polovinu mých, vypadá pořád hladově. Vždycky když je u nás doma, snaží se ho jeden nebo oba mí rodiče vykrmit.

„Spousta lidí nejde rovnou na vysokou.“ Těká očima po restauraci, až se jeho pohled zastaví na Addy Prentissové, která zrovna vychází z kuchyně a v jedné ruce balancuje tác.

Pozoruju Addy, jak kličkuje kavárnou a se zkušenou lehkostí roznáší talíře s jídlem. Když televize v rámci pořadu Mikhail Powers pátrá, který se zabývá skutečnými kriminálními případy, odvysílala kolem Dne díkuvzdání speciální reportáž „Bayviewská čtyřka: kde jsou její členové dnes“, uvolila se Addy vůbec poprvé poskytnout rozhovor. Nejspíš vycítila, že se tvůrci chystají vyobrazit ji jako tragéda celé skupinky – moje sestra se dostala na Yale, Cooper získal prestižní stipendium na Kalifornské státní univerzitě ve Fullertonu, a dokonce i Nate si zapsal pár předmětů na veřejné vysoké škole – a to nehodlala připustit. S Adelaide Prentissovou se rozhodně titulek „Bývalá bayviewská královna krásy nemá na víc než na střední školu“ spojovat nebude.

„Když máte už při maturitě jasno, co chcete dělat, jenom dobře,“ vysvětlovala tehdy, seděla přitom na barové židličce v Contigu a za ní na tabuli svítila denní nabídka napsaná barevnými křídami. „Když to ale nevíte, proč byste vyhazovali majlant za titul, který třeba nikdy nevyužijete? Není přece nic špatného na tom nemít v osmnácti letech naplánovaný celý život.“

Nebo v sedmnácti. Ostražitě pozoruju telefon v očekávání další laviny Bronwyniných zpráv. Sestru mám moc ráda, ale její perfekcionismus nemá obdoby.

Do kavárny se začínají trousit večerní hosté, zaplní se poslední stolky a na velkoplošných nástěnných obrazovkách se schyluje k prvnímu zápasu sezóny baseballového týmu Kalifornské státní univerzity ve Fullertonu. Když má Addy tác skoro prázdný, rozhlédne se po místnosti, a když zachytí můj pohled, usměje se. Prorazí si cestu k našemu rohovému stolku a položí mezi mě a Knoxe talířek alfajores. Tyhle sušenky slepované mléčným karamelem jsou místní specialita a zároveň jsou jediným jídlem, které se Addy za devět měsíců práce v Contigu naučila připravovat. Natáhneme se po nich s Knoxem současně. „Dáte si ještě něco?“ zeptá se Addy a zastrčí si pramen stříbřitě růžových vlasů za ucho. Během minulého roku vyzkoušela několik barev, ale to, co nebylo růžové nebo fialové, dlouho nevydrželo. „Jestli jo, tak byste si měli objednat hned. Až půjde nadhazovat Cooper, všichni si dají pauzu.“ Pohlédne na nástěnné hodiny. „Což bude tak za pět minut.“

Zavrtím hlavou, Knox si stoupne a sklepe si drobky ze své oblíbené šedivé mikiny. „Taky si nic nedám, ale odskočím si,“ řekne. „Podržíš mi místo, Maeve?“

„Spolehni se,“ řeknu a položím na jeho židli svůj batoh. Addy se napůl otočí a málem upustí tác. „Pane bože!

Už jde na to!“

Na všech obrazovkách v restauraci se objeví stejný záběr: Cooper Clay kráčí k nadhazovacímu kopci, aby se před svým vůbec prvním univerzitním zápasem rozhýbal. Viděla jsem Coopera přes Vánoce, tedy ani ne před dvěma měsíci, ale najednou se mi zdá větší, než si ho pamatuju. Pořád má hranaté čelisti a hezkou tvář, ale oči se mu zvláštně ocelově lesknou, což jsem u něj nikdy neviděla. Na druhou stranu jsem Coopera až do téhle chvíle viděla nadhazovat jen z dálky.

Přes hovor v restauraci komentátory neslyším, ale tuším, co asi říkají. Cooperův debut je v tuhle chvíli nejpropíranější událostí univerzitního baseballu, takže místní sportovní kanál dokonce odvysílá celý zápas živě. Rozruch asi částečně vyvolává i vzpomínka na neblaze proslulou Bayviewskou čtyřku, dále skutečnost, že je Cooper jedním z mála otevřeně homosexuálních hráčů baseballu, ale i to, jak zazářil během jarní přípravy. Sportovní analytici uzavírají sázky, jestli to Cooper dotáhne až do profesionální Major League ještě před koncem své první univerzitní sezóny.

„Naše superstar konečně naplní svůj osud,“ řekne Addy láskyplně a Cooper si na obrazovce upraví kšiltovku. „Ještě naposledy zkontroluju stoly a pak si sednu k vám.“ Proplétá se kavárnou, pod paží prázdný tác a v ruce bloček na objednávky, jenže pozornost osazenstva místnosti už se odvrátila od jídla k baseballu.

Nespouštím oči z televize, i když místo záběrů na Coopera teď probíhá rozhovor s trenérem soupeřů. Jestli Cooperův tým vyhraje, proběhne tenhle rok dobře. Sotva mi tahle myšlenka prolétne hlavou, pokusím se ji potlačit, protože když z toho zase udělám sázku proti osudu, zápas si vůbec nevychutnám.

Vedle mě hlasitě skřípne židle a o paži se mi otře známá černá kožená bunda. „Jak je, Maeve?“ zeptá se Nate Macauley a uvelebí se na židli. Přejede pohledem po posoleném stole. „No nazdar. Solný masakr. Všichni jsme odsouzeni k záhubě, viď?“

„Ha, ha, ha,“ řeknu, ale zacukají mi koutky. Od té doby, co spolu Nate s Bronwyn skoro před rokem začali chodit, je pro mě Nate skoro jako bratr, a hádám, že tohle škádlení k tomu tak nějak patří. I teď, když si od Bronwynina nástupu na univerzitu už potřetí dávají „pauzu“. Nejdřív se celé léto strachovali, jestli bude jejich vztah na dálku tří tisíc kilometrů fungovat, až to dospělo do stavu, kdy jsou střídavě nerozluční, pak se hádají, rozcházejí se a zase se dávají dohromady.

Kupodivu se zdá, že to tak oběma vyhovuje.

Nate se jen ušklíbne a rozhostí se mezi námi příjemné ticho. Trávit s ním čas je snadné, stejně jako s Addy a ostatními Bronwyninými kamarády. Našimi kamarády, opravuje mě vždycky, ale není to tak úplně pravda. Nejdřív to byli její kamarádi; bez ní by to mí kamarádi nebyli.

Jako by mi četl myšlenky, telefon mi znovu zabzučí a uvidím další zprávu od Bronwyn. Už začal zápas?

Každou chvíli začne, napíšu. Cooper se rozcvičuje.

Kéž by to dávali na ESPN, abych se taky mohla dívat!!! Sportovní kanál Pacific Coast Sports Network bohužel v Connecticutu nevysílá. Po pravdě jeho vysílací rádius nesahá dál než tři hodiny od San Diega. A ani nestreamuje živé přenosy online.

Nahrávám ti to, připomenu jí.

Já vím, ale to není totéž. Mrzí mě to :(

Spolknu zbytek sušenky a pozoruju šedé tečky, které visí na displeji mého telefonu tak dlouho, že začnu tušit, co přijde vzápětí. Bronwyn jinak píše zprávy rychlostí blesku. Nikdy neváhá; jen když se chystá napsat něco, o čem si myslí, že by to psát neměla. A v současné době je na jejím seznamu věcí, které se „nevytahují“, jen jediné takové téma.

A taky že jo: Je tam Nate?

Sestra už možná nebydlí ve vedlejším pokoji, ale to neznamená, že si z ní nemůžu utahovat. Kdo? odepíšu a pohlédnu na Natea. „Pozdravuje tě Bronwyn,“ řeknu.

V jeho tmavomodrých očích to blýskne, ale výraz zachová lhostejný. „Že taky zdravím.“

Asi to chápu. Když je člověk zvyklý mít někoho pořád nablízku a pak ten někdo najednou nablízku není, všechno se změní, ať na něm dotyčnému záleží sebevíc. Cítím to taky, i když jinak. Jenže s Natem nemáme takový vztah, abychom spolu mluvili o pocitech – po pravdě takový vztah máme oba pouze s Bronwyn – takže se na něj jen zašklebím. „Potlačování pocitů je nezdravé, abys věděl.“

Než Nate stačí odpovědět, zavládne kolem nás shon:

Knox se vrací, Addy si k našemu stolu přitahuje židli a současně se přede mnou zhmotní talíř plný tortilla chipsů s trhaným hovězím, rozteklým sýrem a omáčkou chimichurri – tedy nachos à la Contigo.

Pohlédnu směrem, odkud nachos přiletěly, a setkám se s tmavě hnědýma očima. „Zobání k zápasu,“ řekne Luis Santos a přehodí si utěrku, jíž držel talíř, přes rameno. Luis je Cooperův nejlepší kamarád ze střední. Než oba loni odmaturovali, dělal Cooperovi v baseballovém týmu catchera. Café Contigo patří jeho rodičům a on tu pracuje na částečný úvazek souběžně se studiem na městské univerzitě. Od té doby, co jsem si z tohohle stolku v rohu udělala druhý domov, vídám Luise víc, než když jsme spolu chodili do školy.

Knox se na nachos vrhne, jako by před pěti minutami nevyluxoval dvě porce empanad a talíř sušenek. „Nedá se odolat, viď?“ sleduje ho pobaveně Luis a sedne si na židli naproti mně. Hned mě napadne Ne, opravdu se ti nedá odolat, protože mám až trapnou slabost pro dobře vypadající sportovce, která ve mně vždycky probudí dvanáctiletou holčičku. Člověk by řekl, že se poučím: když jsem se neopětovaně zabouchla do jednoho basketbalisty, objevil se na blogu „Co ty na to?“ plném drbů, který provozoval prvák Simon Kelleher, ponižující příspěvek na moji adresu. Nepoučila jsem se.

Hlad moc nemám, ale stejně z hromady vyprostím jeden chips. „Díky, Luisi,“ řeknu a ocucávám sůl z jednoho cípu.

Nate se ušklíbne. „Cos to říkala o potlačování pocitů, Maeve?“

Rozhoří se mi tváře a nedokážu přijít na jinou reakci, než si nacpat celý chips do pusy, zběsile ho kousat a neurčitě zírat Nateovým směrem. Občas nechápu, co na Nateovi sestra vidí.

Sakra. Sestra. Podívám se na mobil a provinile zhlédnu řadu Bronwyniných smutných emoji. Jen tě zlobím. Nate vypadá zkroušeně, ujistím ji. Zkroušeně rozhodně nevypadá, protože nikdo neumí budit dojem je mi to buřt tak mistrně jako Nate Macauley. Jsem si však jistá, že uvnitř zkroušený je.

Phoebe Lawtonová, další servírka z Contiga a naše spolužačka z třeťáku, nám rozdá sklenice s vodou a posadí se na opačný konec stolu právě ve chvíli, kdy se k domácí metě doloudá první pálkař soupeřů. Kamera zblízka zabere Cooperův obličej, ten pozvedne rukavici a přimhouří oči.

„No tak, Coope,“ zamumlá Luis a instinktivně natočí levou ruku, jako by na ní měl catcherovskou rukavici. „Hoď mu to tam.“

O dvě hodiny později to v kavárně vzrušeně hučí. Cooper podal téměř bezchybný výkon: za sedm směn osm strikeoutů, jedna meta zdarma, jeden odpal a žádný bod. Cooperův tým Titánů z Kalifornské univerzity vede o tři body, ale od chvíle, kdy Coopera vystřídal jiný nadhazovač, už v Bayview zápas nikoho zvlášť nezajímá.

„Mám za něj takovou radost,“ září Addy. „Však si to hrozně zaslouží, potom co… Víte, co myslím.“ Úsměv jí pohasne. „Po tom všem.“

Po tom všem. Asi neexistují slova, která by obsáhla, jak před osmnácti měsíci Simon Kelleher zinscenoval vlastní smrt a narafičil to tak, aby podezření z jeho vraždy padlo na moji sestru, Coopera, Addy a Natea. Pořad Mikhail Powers pátrá to letos ve speciálním dílu na Den díkůvzdání rekapituloval do všech bolestných podrobností: od Simonova plánu, jak všechny čtyři lapit v místnosti pro poškoláky, až po úmyslný únik tajemství na blogu „Co ty na to?“, aby to vypadalo, že čtveřice měla důvod ho chtít mrtvého.

Dívala jsem se na ten díl s Bronwyn, když přijela na prázdniny domů. Přeneslo mě to do předešlého roku, kdy byl tím případem posedlý celý národ a příjezdovou cestu nám denně blokovaly televizní dodávky. Celá země věděla, že Bronwyn ukradla testy, aby dostala jedničku z chemie, že Nate prodával drogy v době, kdy měl za totéž podmínku, i že Addy podváděla svého přítele Jakea – z něhož se vyklubal takový hajzl posedlý mocí, že se stal dobrovolně Simonovým komplicem. A Coopera falešně obvinili z užívání steroidů a veřejně odhalili jeho homosexualitu dřív, než byl připraven to sdělit své rodině a přátelům.

To všechno bylo jako noční můra, nicméně to nebylo zdaleka tak strašné jako být podezřelý z vraždy.

Vyšetřování probíhalo skoro přesně podle Simonova plánu – až na to, že místo aby se Bronwyn, Cooper, Addy a Nate postavili proti sobě, naopak se semkli. Těžko si představit, jak by události té noci vypadaly, kdyby nestáli při sobě. Pochybuju, že by byl Cooper schopný odházet zápas téměř bez odpalu hned při prvním startu v univerzitní lize nebo že by se Bronwyn dostala na Yale. Nate by pravděpodobně skončil ve vězení. A Addy – ani nechci pomyslet na to, kde by teď byla Addy. Asi proto, že se obávám, že by tu už vůbec nebyla.

Zachvěju se a Luis se na mě podívá. Pozvedne sklenici s odhodlaným pohledem člověka, který nehodlá připustit, aby triumf jeho nejlepšího přítele získal nahořklou pachuť.

„Tak na karmu. A na Coopa, že jim to tam hned při prvním zápase takhle natřel.“

„Na Coopera,“ zopakují všichni.

„Chce to road trip a navštívit ho!“ zvolá Addy. Natáhne se přes stůl a zaklepe Nateovi na paži, protože ten se rozhlíží po místnosti, jako by zvažoval, jak rychle se může zdekovat. „To se týká i tebe. Nepokoušej se z toho vyzout.“

„Bude se chtít přidat celý baseballový tým,“ řekne Luis. Nate se zatváří rezignovaně; když si totiž Addy usmyslí, že ho socializuje, stává se z ní přírodní živel.

Zápas se vleče dál. Když ostatní odejdou, Phoebe se přisune blíž ke mně a k Knoxovi, natáhne se a nalije si sklenici vody. „Bayview je bez Simona tak jiné, a zároveň… vůbec jiné není. Víte, jak to myslím?“ zamumlá tak potichu, že ji slyšíme jen já a Knox. „Rozhodně nejde říct, že by k sobě byli lidi hodnější, když prvotní šok odezněl. Jen už nemáme „Co ty na to?“, které by průběžně monitorovalo, kdo se kdy zachoval zle.“

„Ne že by se lidi nesnažili to napravit,“ podotkne Knox. Po Simonově smrti se jeden čas odevšud rojili napodobitelé jeho blogu „Co ty na to?“ Většina z nich měla životnost jen pár dní, i když jeden, který se jmenoval „Simon řekl“, na podzim vydržel skoro měsíc, než se do věci vložila škola a zrušila ho. Nikdo ho ale stejně nebral vážně, protože tvůrce stránky – tichý žák, kterého nikdo pořádně nezná – nikdy nepřišel s drbem, který by už všichni neznali. Se Simonem Kelleherem se to mělo tak: znal tajemství, která většině lidí ani nepřišla na mysl. Byl trpělivý a ochotný si počkat, aby z dané situace vyždímal co nejvíc a způsobil co nejvíc bolesti. Dobře také skrýval, jak moc všechny z Bayviewské střední nenávidí; ventiloval to jen ve fóru zasvěceném pomstě, na které jsem narazila, když jsem pátrala po stopách vedoucích k jeho smrti. Když jsem si tehdy Simonovy příspěvky přečetla, udělalo se mi špatně od žaludku. Pořád mě občas mrazí, když pomyslím na to, jak málo jsme všichni chápali, co obnáší jít proti takovému myšlení, jako bylo Simonovo.

Všechno se mohlo zvrtnout úplně jinak.

„Hej.“ Knox mě šťouchnutím vrátí do přítomnosti a já několikrát zamrkám, až jeho obličej zase nabyde ostrých rysů. Hovor vedeme jenom my tři; pochybuju, že loňští čtvrťáci myšlenkám na Simona věnovali moc času. „Netvař se tak vážně. Minulost je minulost, ne?“

„Jo,“ odpovím. Kavárnou zazní hlasité zaúpění a já se otočím na židli. Chvíli mi trvá, než pochopím, co se stalo, a když se zorientuju, zhrozím se: nadhazovač, který vystřídal Coopera, na konci deváté směny naplnil všechny mety, takže ho stáhli, a na nového nadhazovače pálkař odpálil homerun. V klidu si obešel mety a z tříbodového náskoku kalifornské univerzity je nejednou bodové manko. U domácí mety se na pálkaře sesypou spoluhráči a utvoří jednu radostnou hromadu. Přestože Cooper nadhazoval jako bůh, výhru si nepřipíše.

„Neeeee,“ zaúpí Luis a schová si obličej do dlaní. Zní to, jako by ho to fyzicky bolelo. „To je pěkně na hovno.“

Phoebe se zašklebí. „Ach jo, je to pech. Ale Cooper za to nemůže.“

Vyhledám očima jediného člověka u stolu, u něhož můžu vždycky počítat s neproniknutelným výrazem: Natea. Sklouzne pohledem z mé napjaté tváře na sůl rozsypanou po stole a zavrtí hlavou, jako by věděl o pověrečné sázce, kterou jsem sama se sebou uzavřela. Jeho gestu rozumím stejně jasně, jako by na mě promluvil: To nic neznamená, Maeve. Je to jen hra.

Určitě má pravdu. Ale stejně. Fakt jsem Cooperovi přála, aby vyhrál.

Kapitola druhá

Phoebe

Úterý 18. února

Moje racionální část ví, že si máma s panenkami nehraje. Je ale brzo ráno, já jsem unavená a ještě jsem si nenasadila kontaktní čočky. Takže místo abych zamžourala a víc zaostřila, opřu se o kuchyňský pult a zeptám se: „Co mají znamenat ty panenky?“

„To jsou figurky na svatební dort,“ odpoví máma, vyškubne jednu mému dvanáctiletému bratru Owenovi a podá mi ji. Rozeznám nevěstu v bílém, která má nohy obtočené kolem ženichova pasu. Jakémusi nedoceněnému umělci se do obou jejich umělohmotných tvářiček podařilo vnést spoustu chtíče.

„Stylové,“ řeknu. Mělo mi dojít, že to bude mít co do činění se svatbou. Minulý týden byla kuchyně plná papírových vzorků a ještě předtím podomácku vyrobených květinových dekorací na stoly.

„Ostatní jsou normální,“ řekne lehce obranným tónem.

„Nejspíš musejí vyhovět každému vkusu. Vrátíš ji do krabice?“ Pohodí bradou k pultu, na němž stojí lepenková krabice plná polystyrenových válečků.

Hodím šťastný páreček dovnitř, ze skříňky nad dřezem vytáhnu sklenici, natočím si vodu z kohoutku a na dva lačné loky ji vypiju. „Tak figurky na dort, jo?“ zeptám se. „To pořád frčí?“

„Jsou to jen vzorky od Dvou zlatých prstenů,“ řekne máma. Od té doby, co se připojila k místní komunitě plánovačů svateb, se v našem bytě jednou za pár týdnů objevují krabice plné podobných věcí. Máma si je fotí, dělá si poznámky o tom, co se jí líbí, pak to zase všechno zabalí a pošle dalšímu plánovači ze skupiny. „Ale některé jsou roztomilé.“ Pozvedne siluetu tančícího svatebního páru.

„Nemyslíš?“

Na lince leží otevřená krabička vaflí. Vytáhnu poslední dvě a hodím je do topinkovače. „Myslím, že plastové figurky na dortu nejsou Ashtonin a Eliho styl. Nechtěli mít všechno co možná nejprostší?“

„Člověk někdy neví, co chce, dokud to neuvidí,“ odpoví máma zvesela. „Mým úkolem je otevřít jim oči, aby viděli, co jim svět může nabídnout.“

Chudák Ashton. Od chvíle, co jsme se loni v létě přistěhovali do bytu naproti, je Addyina starší sestra snová sousedka – poradila nám, kde si objednat jídlo, která pračka nebere čtvrťáky, a ještě nás zásobuje lístky na koncerty, které jakožto grafická designérka Kalifornského centra umění dostává. Když souhlasila, že mámě pomůže rozjet svatební vedlejšák tím, že ji nechá zařídit „pár detailů“ své svatby s Elim Kleinfelterem, neměla tušení, do čeho se pouští.

Máma se nechává trochu unést. Chce udělat dobrý dojem, zvláště když je Eli něco jako místní celebrita. Je to právník, který obhajoval Natea Macauleyho, když ho nařkli z vraždy Simona Kellehera, a když se teď objeví nějaký větší případ, vždycky Eliho zpovídají. Kromě toho jsou novináři celí paf, že si bere sestru jedné z Bayviewské čtyřky, takže se o nadcházející svatbě hodně mluví. Což pro mámu znamená publicitu zdarma, která jí už vynesla zmínku v San Diego Tribune a podrobný medailonek v prosincovém vydání Bayview Blade. Plátek před časem referoval i o Simonově případu. A už tehdy se ukázalo, jaký je to bulvární škvár, takže medailonek pochopitelně pojali co nejdramatičtěji: „Po srdcervoucí životní ztrátě rozjíždí místní vdova podnikání založené na radosti.“

Bez té připomínky bychom se všichni obešli.

Nicméně máma do té svatby investovala víc energie než do čehokoli jiného za posledních pár let, takže bych měla být za Ashtoninu a Eliho svatou trpělivost vděčná.

„Pálí se ti vafle,“ řekne nevzrušeně Owen a nacpe si do pusy obří sousto prosáklé sirupem.

„Do háje!“ Vyškubnu vafle z topinkovače a syknu, když se prsty dotknu rozžhaveného kovu. „Mami, nemůžeme prosím koupit nový topinkovač? Tenhle je totálně k ničemu. Z nuly se rozpálí do běla za třicet vteřin.“

Máma svraští obočí a zatváří se ustaraně, ostatně jako vždycky, když někdo z nás zavede řeč na peníze. „Všimla jsem si. Ale nejdřív bychom ho měli zkusit vyčistit, než ho vyměníme. Musí tam být aspoň desetiletá vrstva usazenin.“

„Já to udělám,“ nabídne se Owen a posune si brýle na nose. „A když to nepomůže, rozeberu ho. Vsadím se, že ho dokážu spravit.“

Nepřítomně se na něj usměju. „O tom nepochybuju, chytrolíne. Mělo mě to napadnout hned.“

„Nepřeju si, aby sis hrál s elektrickými spotřebiči, Owene,“ namítne máma.

Owen se zatváří dotčeně. „Nechci si s nimi hrát.“

Cvaknou dveře, moje starší sestra Emma se vynoří z koupelny a zamíří do kuchyně. Na tenhle aspekt bydlení v bytě si nikdy nezvyknu – totiž na to, že všichni bydlíme na stejném patře, takže máme neustále přehled o tom, kde kdo je. Člověk se nikam neschová. Rozhodně rozdíl oproti našemu starému domu, kde nejen že jsme měli každý svou ložnici, ale navíc obývák, pracovnu, z níž se postupně stala Owenova herna, a tátovu sklepní dílnu.

A kromě toho jsme měli tátu.

Sevře se mi hrdlo. Emma přehlédne hromádky slavnostně ustrojených umělohmotných lidiček na kuchyňském stole. „To se pořád používají figurky na svatební dort?“

„Tvoje sestra zrovna položila úplně stejnou otázku,“ řekne máma. Tohle máma dělá pořád – pořád poukazuje na podobnost mezi mnou a Emmou, jako kdyby to mělo obnovit pevné sesterské pouto, které jsme mezi sebou v dětství měly.

Emma udělá hmm a já se dál věnuju své vafli. Sestra ke mně přikročí a zdvořile se zeptá: „Mohla by ses posunout? Potřebuju mixér.“

Ustoupím, zatímco Owen zvedne figurku nevěsty s tmavě rudými vlasy. „Tahle vypadá jako ty, Emmo,“ řekne.

Všichni tři máme jinak zrzavé vlasy – Emma má vlasy hnědočervené, já měděné a Owen jahodově blonďaté. Nejvíc ze všech však z davu vyčníval táta – měl tak oranžové vlasy, že mu ve škole přezdívali Cheeto podle oblíbených oranžových křupek. Když jsme jednou byli na jídle v bayviewském obchoďáku, vyšel táta ze záchodů a viděl, jak si postarší pár pokoutně měří mou tmavovlasou mámu s olivovou pletí a její tři bledé rudovlasé děti. Táta si sedl vedle mámy, objal ji kolem ramen a na pár se zazubil. „Vidíte? Teď už to dává smysl, ne?“ řekl tehdy.

Zato teď, po třech letech od jeho smrti? Teď už nic smysl nedává.

Kdybych měla vypíchnout Emminu nejmíň oblíbenou část dne… byl by to docela oříšek, protože mám pocit, že Emmu poslední dobou nebaví nic. Nicméně vyzvedávat každé ráno mou kamarádku Jules a vézt ji do školy patří s přehledem do první trojice.

„Bože,“ řekne udýchaně Jules, když na zadní sedadlo deset let staré corolly hodí batoh a vleze si za ním. Otočím se na sedadle, Jules si z očí strhne sluneční brýle a zpraží mě vražedným pohledem. „Phoebe. Jak já tě nenávidím.“

„Cože? Proč?“ nechápu. Zavrtím se v sedadle a uhladím si sukni, která mi vyjela po stehnech nahoru. Po letech pokusů a omylů jsem konečně našla oblečení, které se k mé postavě hodí nejlíp: krátká volánová sukně, ideálně s výrazným vzorem, zářivě barevný top s véčkovým nebo hlubokým výstřihem a boty na širokém podpatku.

„Pás, prosím,“ řekne Emma.

Jules si zapne bezpečnostní pás a nespouští ze mě oči.

„Ty víš proč.“

„To teda vážně nevím,“ ohradím se. Emma sjede z obrubníku před Julesiným rodinným domkem, který stojí jen o ulici dál, než kde jsme bydleli dřív. Naše stará čtvrť v Bayview rozhodně nepatří k nejbohatším, nicméně mladý pár, kterému máma dům prodala, byl i tak nadšený, že tu může založit rodinu.

Jules dramaticky vykulí zelené oči, které kontrastují s její tmavou pletí a černými vlasy. „Nate Macauley byl včera v Contigu, a tys mi nenapsala!“

„Jo tohle…“ Dám rádio víc nahlas, takže moje zahuhňaná odpověď zanikne v nejnovější písni Taylor Swift. Jules měla pro Natea vždycky slabost – odjakživa ji přitahují tmaví, hezcí, zlobiví kluci – nicméně ji nikdy nenapadlo, že by to byl materiál na chození, dokud to nenapadlo Bronwyn Rojasovou. Pokaždé, když se rozejdou, kolem něj Jules krouží jako sup. Což mě od chvíle, kdy jsem začala pracovat v Contigu a spřátelila se s Addy, která pochopitelně jednoznačně kope za tým Bronwyn, staví do rozporuplné situace.

„On přece jinak nikdy nechodí ven,“ kňourá Jules. „Taková promarněná příležitost. Těžký kamarádský přešlap, Phoebule. To od tebe vůbec nebylo pěkné.“ Vytáhne tubičku vínového lesku na rty, předkloní se, aby se viděla ve zpětném zrcátku, a nanese si čerstvou vrstvu. „Jak vypadal? Myslíš, že už se přes Bronwyn přenesl?“

„To nevím. Těžko říct,“ řeknu. „Vlastně skoro nepromluvil s nikým jiným než s Maeve a Addy. Hlavně s Addy.“ Jules stiskne rty a zatváří se polekaně. „Pane bože. Myslíš, že se teď dali dohromady oni?“

„Ne. To rozhodně ne. Jsou kamarádi. Ne každému připadá neodolatelný, Jules.“

Jules hodí lesk na rty zpátky do batohu, opře se hlavou o okno a povzdychne si. „To říkáš ty. Je tak sexy, že se z toho zblázním.“

Emma zastaví na červenou, promne si oči a sáhne po rádiu. „Musím to vypnout,“ řekne. „Třeští mi z toho hlava.“

„Je ti špatně?“ zeptám se.

„Jsem jenom unavená. Doučování se Seanem Murdockem se včera nějak protáhlo.“

„To mě nepřekvapuje,“ zamumlám. Kdybyste mezi třeťáky na Bayviewské střední hledali známky inteligentního života, u Seana Murdocka byste je nenašli. Jeho rodiče ale mají peníze a s radostí je nacpou do Emmy v naději, že buď její pracovní morálka, nebo její známky na Seanovi zanechají nějaké stopy.

„Měla bych si tě najmout, Emmo,“ řekne Jules. „Jestli neseženu pomoc, bude pro mě chemie tohle pololetí noční můrou. Nebo si zahraju na Bronwyn Rojasovou a ukradnu testy.“

„Bronwyn si ty testy nahradila,“ připomenu jí a Jules kopne do mého sedadla.

„Přestaň ji bránit,“ řekne uraženě. „Ničí mi milostný život.“

„Jestli to s tím doučováním myslíš vážně, mám o víkendu volné okénko,“ řekne Emma.

„Učit se chemii o víkendu?“ pobouří se Jules. „Ne, děkuju pěkně.“

„Dobrá.“ Sestra si povzdechne, jako by nečekala nic jiného. „Nemyslíš to vážně.“

Emma je jen o rok starší než Jules a já, ale většinu času působí, jako by byla spíš ve věku Ashton Prentissové. Emma se nechová na sedmnáct; chová se na pětadvacet a čtvrťák prožívá, jako by měla co nevidět skládat státnice. Ani teď, když odeslala všechny přihlášky na vysoké školy a už jen čeká, s čím se jí ozvou, si nedokáže dát pohov.

Po zbytek cesty jedeme mlčky. Emma zajede na parkoviště a vtom mi cinkne telefon. Přečtu si zprávu: Tribuny? Neměla bych. Ale i když mi mozek připomíná, že už mám tenhle měsíc dvě napomenutí za pozdní příchod, prsty napíšou OK. Strčím si telefon do kapsy, a než Emma vůbec pořádně zaparkuje, už mám napůl otevřené dveře.

Vyskočím a sestra pozvedne obočí.

„Musím se bleskově stavit na fotbalovém hřišti,“ řeknu, hodím si batoh přes rameno a na okamžik spočinu rukou na dveřích.

„A proč? Přece nechceš zase přijít pozdě,“ řekne Emma a přimhouří světle hnědé oči. Táta měl úplně stejné a je to jediný rys – tedy kromě načervenalých vlasů – který máme společný. Emma je vysoká a hubená, já jsem malá a dobře stavěná. Ona má vlasy úplně rovné a nesahají jí ani na ramena, já je mám dlouhé a kudrnaté. Jí na sluníčku vyskáčou pihy, já se opálím. Teď jsme ale obě únorově bledé, takže cítím, jak mi rudnou tváře, a sklopím oči k zemi.

„To je, ehm, kvůli úkolu,“ zahuhňám.

Jules vyleze z auta a zakření se. „Takže tak se tomu dneska říká?“

Vyseknu otočku a spěšně odcházím, ale v zádech cítím Emmin nesouhlasný pohled, který se mi usazuje na ramenou jako plášť. Emma byla vždycky vážnější než já, ale když jsme byly mladší, tak to nevadilo. Byly jsme si tak blízké, že jsme vedly celé rozhovory beze slov. Máma vtipkovala, že jsme telepatky, ale tak to nebylo. Jen jsme se navzájem znaly tak dokonale, že jsme každému výrazu rozuměly stejně jasně jako slovům.

S Owenem jsme si byly i přes věkový rozdíl taky blízké. Táta nám říkal Tři amigos; na všech fotkách z dětství pózujeme ve stejném uspořádání: Emma a já stojíme každá z jedné strany vedle Owena, ruce máme kolem ramen a zářivě se usmíváme. Vypadáme nerozlučně a já si taky vždycky myslela, že jsme. Nikdy mě nenapadlo, že lepidlem, které nás drží pohromadě, je táta.

Následné rozlepování bylo tak nenápadné, že jsem si ho zprvu nevšimla. Emma se odtáhla jako první a ponořila se do učení. „Je to její způsob truchlení,“ říkala tehdy máma, a tak jsem ji nechala, i když já bych radši truchlila společně. Já jsem se s tím vyrovnávala tak, že jsem se vrhala po každé společenské aktivitě – obzvlášť když se o mě začali zajímat kluci – a Owen se stáhl do uklidňujícího světa videoher. Než jsem si to uvědomila, octli jsme se v zajetých kolejích a už jsme z nich nevystoupili. Na posledním vánočním přání stojíme pod stromem seřazení podle velikosti, ruce máme založené a strnule se usmíváme. Táta by byl z té fotky hrozně zklamaný.

A byl by zklamaný i z toho, co jsem udělala chvíli po jejím pořízení na Julesině vánočním večírku. Jedna věc je chovat se ke starší sestře jako k cizímu člověku, byť zdvořile, a úplně jiná věc je… udělat to, co jsem udělala já. Dřív jsem při pomyšlení na Emmu pociťovala tesklivou osamělost, zato teď mám jen špatné svědomí. A jsem ráda, že už z mého výrazu nedokáže vyčíst, co si myslím.

„Hej!“ Jsem tak pohroužená v myšlenkách, že kdyby mě nezadržela čísi ruka, byla bych vrazila do traverzy pod tribunami. Ta neznámá ruka si mě vzápětí přitáhne tak prudce, že mi z kapsy vypadne mobil a s tlumeným žuchnutím spadne do trávy.

„Sakra,“ řeknu, ale než stačím dodat cokoli dalšího, přitisknou se mi na ústa rty Brandona Webera. Zatřesu rameny a k telefonu na zemi se připojí i můj batoh. Brandon mi začne vytahovat košili, a protože přesně z tohohle důvodu jsem tady, ochotně mu ji pomůžu vykasat.

Brandonovy ruce stoupají po mé holé kůži, vklouznou pod krajku podprsenky a jeho rty zasténají: „Bože, ty jsi tak sexy.“

On je taky sexy. Brandon je quarterbackem školního týmu a v Bayview Blade ho rádi označují za „dalšího Coopera Claye“, protože je tak dobrý, že už ho začínají sledovat univerzitní týmy. Osobně si ale nemyslím, že je to dobré přirovnání. Zaprvé je Cooper o třídu talentovanější a zadruhé je to zlatíčko. Brandon je naproti tomu v podstatě idiot.

Ale líbat teda umí. Když mě přitlačí ke sloupu tribuny, spadne ze mě veškeré napětí a nahradí ho opojné očekávání. Omotám mu ruku kolem krku a pokusím se ho stáhnout na svou úroveň; druhou rukou si hraju s páskem jeho džínů. Pak nohou zavadím o něco na zemi a vzápětí moji pozornost upoutá zvuk příchozí zprávy.

„Můj telefon,“ řeknu a odtáhnu se. „Když ho nezvednu, tak ho rozšlápneme.“

„Koupím ti nový,“ řekne Brandon s jazykem v mém uchu. Což nemám ráda – proč si všichni kluci myslí, že je to vzrušující? – a tak ho odstrkuju, dokud toho nenechá. Když se shýbám pro mobil, v přední kapse mu něco cinkne a já se při pohledu na vybouleninu v jeho kalhotách ušklíbnu.

„To ti přišla zpráva, nebo jsi tak rád, že mě vidíš?“ řeknu a otřu si displej. Pohlédnu na něj a zalapám po dechu.

„Cože, to si děláš srandu? Zase tohle?“

„Co se děje?“ zeptá se Brandon a vytáhne vlastní telefon.

„Neznámé číslo, a hádej, co v té zprávě stojí?“ Nasadím afektovaný hlas. „Taky vám chybí „Co ty na to?“ Mně ano. Zahrajme si novou hru. Nechápu, že je někdo schopný vytáhnout tuhle hovadinu i po té výstraze ředitelky Guptové.“ Brandon přejede pohledem po displeji. „Já to taky dostal. Vidíš ten odkaz?“

„Jo. Nerozklikávej ho! Nejspíš to bude virus nebo…“

„Pozdě,“ zasměje se Brandon. Mžourá do telefonu a já si ho mezitím prohlížím: má přes metr osmdesát, špinavě blonďaté vlasy, modrozelené oči a plné rty, pro které by nejedna holka zabíjela. Je tak krásný, že by mohl z fleku vzlétnout na obláček a začít drnkat na harfu. A nikdo si toho není vědom líp než on sám. „Ježiš, vždyť to je hotový román,“ postěžuje si.

„Ukaž.“ Vezmu do ruky jeho mobil, protože na svém bych ten odkaz v žádném případě neotevřela. Natočím telefon tak, aby na něj nedopadalo slunce, až text konečně vidím jasně. Dívám se na stránku se špatnou replikou loga

„Co ty na to?“ a dlouhým blokem textu pod ní. „Dávej pozor, Bayviewská střední. Pravidla vysvětlím jen jednou,“ čtu.

„Zahrajeme si na pravdu. Výzvu vždycky pošlu jen jednomu člověku – a pokud to budete vy, nesmíte to NIKOMU říct. Nechcete přece zkazit překvapení. To by mě totiž podráždilo, a to pak nebývám nejmilejší. Do 24 hodin mi dáte vědět, jak jste se rozhodli. Když zvolíte pravdu, odhalím nějaké vaše tajemství. Když zvolíte úkol, dostanete zadání. V každém případě se pěkně pobavíme a trochu si oddechneme od šedi naší nudné existence.“

Brandon si rukou prohrábne husté plavé vlasy. „Mluv za sebe, ubožáku.“

„No tak, Bayview, dobře víte, že vám to chybělo.“ Dočtu a zamračím se. „Myslíš, že to přišlo celé škole? Snad nikdo nic neřekne, jestli je mu mobil drahý.“ Když ředitelka na podzim odstavila posledního Simonova napodobitele, prohlásila, že zavádí politiku nulové tolerance: pokud zaregistruje sebemenší náznak dalšího „Co ty na to?“, zakáže telefony ve škole nadobro. A vyloučí každého, kdo se do školy nějaký pokusí propašovat.

Od té doby se všichni chováme jako vzorní občané, aspoň pokud jde o drby na internetu. Nikdo si totiž nedokáže představit, že by trávil školní dny – natož pak roky – bez mobilu.

„Nikoho to nebude zajímat. Vždyť už je to staré,“ namítne Brandon. Strčí si telefon do kapsy, chytí mě kolem pasu a přitáhne si mě blíž. „Kde jsme to skončili?“

Svůj telefon pořád držím v ruce, kterou mám teď přitisklou na Brandonovu hruď. Než stačím odpovědět, telefon znovu cinkne. Natočím hlavu, abych se podívala na displej, a uvidím další zprávu od neznámého čísla. Brandonovi tentokrát mobil v kapse nepípne.

Phoebe Lawtonová, jsi první na řadě! Odepiš, jak se rozhodneš: mám odhalit pravdu, nebo zvolíš úkol?

Kapitola třetí

Knox

Středa 19. února

Zírám na regál se zlevněným zbožím a zmocňuje se mě smrtelná hrůza. Nenávidím obchoďáky. Je tam moc světla, moc hluku a moc krámů, které nikdo nepotřebuje. Pokaždé když jsem donucen v nějakém trávit čas, začnu přemýšlet o tom, že konzumní kultura vlastně jen zdlouhavým, nákladným a pro planetu ničivým způsobem odvádí pozornost od skutečnosti, že všichni jednou umřeme.

Vypiju zbytek ledové kávy za šest dolarů, protože se tohohle pokryteckého cirkusu sám ochotně účastním.

„Bude to čtyřicet dva šedesát, zlato,“ řekne žena za pultem, když přijdu na řadu. Vybíral jsem pro mámu novou peněženku a doufám, že jsem se trefil. I když mi dala podrobné písemné instrukce, vypadá tahle černá peněženka stejně jako dvanáct dalších. Strávil jsem vybíráním moc času a teď jdu pozdě do práce.

Což je nejspíš jedno, vzhledem k tomu, že mi Eli Kleinfelter neplatí a většinou si ani nevšimne, jestli v práci vůbec jsem. Stejně ale přidám do kroku, a sotva z obchoďáku vypadnu, pustím se po chodníku za budovou, který se postupně zúží v asfaltovou pěšinku. Pak se rychle ohlédnu přes rameno, jestli se někdo nedívá, a přistoupím k chatrnému drátěnému plotu, jenž lemuje opuštěné staveniště.

Mělo tu vzniknout nové podzemní parkoviště v kopci za obchoďákem, ale stavební firma zbankrotovala, sotva začala. Teď se o zakázku handrkuje několik firem, včetně firmy mého táty. Mezitím staveniště blokuje původní pěšinu z obchoďáku do centra Bayview. Člověk teď musí stavbu obcházet a pak se dát po hlavní silnici, což je asi tak desetkrát delší.

Pokud tedy neuděláte to, co se zrovna chystám udělat já.

Protáhnu se dírou v plotě, obejdu několik oranžovo-bílých sudů a naskytne se mi pohled na rozestavěné garáže a konstrukci, která měla být střechou. Celá stavba je přikryta silnou igelitovou plachtou, až na dřevěnou plošinu s kovovými schody po jedné straně, které vedou k části kopce, kde se ještě nekopalo.

Nevím, kdo ze školy měl jako první ten geniální nápad seskočit metr a půl na plošinu, nicméně teď tudy vede dobře známá zkratka z obchoďáku do centra. Táta by mě zabil, kdyby věděl, že tudy chodím. Teď tu ale není, a i kdyby byl, bylo by to jedno, protože si mě všímá snad ještě míň než Eli. Takže se opřu o sud a podívám se dolů.

Je tu jen jeden problém.

Ne že bych se bál výšek. Prostě jen dávám přednost pevné zemi. Když jsem hrál v létě na soustředění s dramaťákem Petra Pana, tolik jsem se bál vznášet se na kladce nad pódiem, že mě museli spustit půl metru nad zem.

„Vždyť vůbec nelétáš, Knoxi,“ procedil mezi zuby produkční pokaždé, když jsem proletěl kolem. „Přinejlepším se vznášíš.“

No dobře. Bojím se výšek. Ale snažím se to překonat. Zírám pod sebe na dřevěná prkna. Zdají se nejmíň šest metrů hluboko. Nesnížil někdo tu plošinu?

„Dnes je skvělý den na to, aby někdo zemřel. Jen to nebudu já,“ zamumlám repliku Daxe Reapera, nejnemilosrdnějšího lovce odměn z Bounty Wars. Protože ubohost svého nerozhodného počínání můžu umocnit už jen citací z videohry.

Nedokážu to. Nedokážu normálně skočit. Sednu si na kraj, zavřu oči, spustím se po zdi a poslední centimetry splazím jako zbabělý had. Nemotorně přistanu, při dopadu syknu a zakopnu o nerovná prkna. Atletický typ tedy rozhodně nejsem.

Najdu ztracenou rovnováhu a klopýtám ke schodům. Při každém kroku plechové schody hlasitě zazvoní. Když sestoupím na pevnou zem, úlevně si oddechnu a pokračuju po zbytcích pěšinky směrem ke spodnímu plotu. Lidi přes něj dřív lezli, dokud někdo nevylomil zámek. Prolezu bránou a octnu se v lesíku na kraji centra. Na konečné před radnicí stojí autobus číslo 11 do San Diega, a tak přeběhnu ulici a skočím do otevřených dveří.

Zvládnul jsem to s minutovou rezervou. Možná to nakonec do Presumpce neviny stihnu včas. Zaplatím jízdenku, klesnu na jedno z posledních volných sedadel a vytáhnu z kapsy telefon.

Vedle mě se ozve odfrknutí. „Vám ty věci už dneska v podstatě přirostly k ruce, co? Můj vnuk ho ani na chvíli neodloží. Když jsem ho posledně vzala na oběd do restaurace, nadhodila jsem, že by ho třeba mohl nechat na pokoji, a on se zatvářil, jako bych mu vyhrožovala výpraskem.“ Vzhlédnu k vodově modrým očím za bifokálními brýlemi. Jak jinak. Tohle je jistota: pokaždé když jsem mezi lidmi a v okolí se vyskytne stará paní, začne si se mnou povídat. Maeve tomu říká „efekt milého mladíka“. „Máš prostě takový obličej,“ tvrdí. „Pozná se na tobě, že nebudeš neurvalý.“

Já tomu říkám „prokletí Knoxe Myerse“: pro osmdesátnice jsem neodolatelný, pro holky mého věku neviditelný. Když v Contigu promítali zahájení baseballové sezóny kalifornské univerzity a ke konci večera do kavárny vešel Brandon Weber, Phoebe Lawtonová o mě cestou k němu doslova zakopla.

Měl bych dál nerušeně scrollovat a předstírat, že jsem paní neslyšel – jak by to udělal Brandon. Co by udělal Brandon je sice příšerné životní krédo, protože je to člověk, který vysává okolí, zbytečně zabírá místo na světě a proplouvá životem jen díky krásným vlasům, symetrickým rysům a vlohám pro americký fotbal – zároveň však vždycky dostane, co chce, a vsadil bych se, že důchodci v autobuse s ním rozhovory nevedou.

Takže tak. Náhlá ztráta sluchu po dalších patnáct minut by zafungovala. Místo toho se slyším odpovídat: „Existuje pro to slovo. Nomofobie. Strach z toho, že u sebe člověk nemá telefon.“

„Vážně?“ podiví se paní. Zase se mi to podařilo. Stavidla jsou zvednutá. Než dojedeme do centra, dozvím se všechno o jejích šesti vnoučatech i o její operaci kyčle. Takže k tomu, co jsem chtěl původně udělat – totiž podívat se, jestli nepřišla další zpráva od autora včerejších pravidel hry na pravdu – se dostanu, až když vystoupím z autobusu blok od Eliho kanceláře.

Měl bych předstírat, že jsem to neviděl. Měla by to udělat celá škola. Jenže to nikdo neudělá. Od té záležitosti se Simonem se do naší společné DNA vštípila morbidní fascinace podobnými věcmi. Včera večer jsme si na dramaťáku měli procvičovat text jarní divadelní hry, a místo toho jsme se rozptylovali dohadováním, kdo by neznámý pisatel mohl být.

I když to byl nejspíš jen vtip. Do dveří budovy, kde sídlí Presumpce neviny, vcházím ve čtyři hodiny – tedy dlouho po čtyřiadvacetihodinovém ultimátu, během něhož měl účastník hry odpovědět – a nový Simonův napodobitel mlčí.

Projdu kolem kavárny v přízemí a vyjedu výtahem do třetího patra. Kancelář Presumpce neviny se nachází na konci úzké chodby, hned vedle kliniky pro transplantaci vlasů, odkud se chodbou šíří odporný chemický zápach. Ze dveří zrovna vychází plešatící muž, kterému z čela trčí nepravidelné chomáče chmýří. Sklopí oči a prosmýkne se kolem mě, jako bych ho nachytal při kupování porna.

Sotva pootevřu dveře, dolehne ke mně šrumec způsobený příliš velkým počtem lidí namačkaným v příliš malém prostoru; všichni navíc zrovna mluví přes sebe.

„Kolik usvědčených?“

„Jen dvanáct, o kterých víme, ale bude jich víc.“

„Volal někdo zpátky do kanálu Sedm?“

„Osmnáct měsíců, pak ho propustili, a vzápětí tam byl zpátky.“

„Knoxi!“ Sandeep Ghai, absolvent práv na Harvardu, který k Elimu nastoupil na podzim, se ke mně žene s plnou náručí červených desek, jež mu sahají až k nosu. „Právě tebe hledám. Potřebuju ještě dneska obeslat čtyřicet zaměstnavatelů. Tady navrchu je vzorový dokument a seznam adres. Zvládneš to do oběžníku v pět hodin?“

„Čtyřicet zaměstnavatelů?“ Zvednu obočí a štos od něj převezmu. Presumpce neviny totiž nejenže hájí lidi, o nichž si Eli a ostatní právníci myslí, že jsou nespravedlivě obviněni; navíc jim ještě po propuštění z vězení pomáhá sehnat práci. Takže jednou za čas rozesílám složky s životopisy a doprovodnými dopisy o tom, proč je pro firmu dobré přijmout zproštěnce, jak jim Eli říká. Většinou ale můžeme mluvit o štěstí, když zájem projeví jedna firma za týden.

„Jak to že tolik?“

„To ta publicita kolem D’Agostinova případu,“ řekne Sandeep, jako by to všechno vysvětlovalo. Když se pořád tvářím nechápavě, dodá: „Jakmile firmy zavětří PR zdarma, leží jim najednou na srdci společenská odpovědnost.“ Mělo mi to dojít. Eliho jsou teď plné zprávy; dokázal, že několik lidí usvědčených z drogových deliktů bylo ve skutečnosti vydíráno a falešně obviněno sandiegským policejním důstojníkem Carlem D’Agostinem a jeho dvěma podřízenými. Všichni tři teď sedí ve vězení a čekají na soud, zatímco Presumpce neviny pracuje na anulování nespravedlivých usvědčení.

Takové mediální pozornosti se Elimu dostalo naposledy v souvislosti s případem Simona Kellehera. Když z toho tehdy vysekal Natea Macauleyho, byl Eli tématem číslo jedna ve všech zprávách. O pár týdnů později Natea najala firma mého táty. Pracuje tam pořád, a teď mu navíc platí univerzitní kurzy.

Když Bronwyn Rojasová odjela na Yale a Presumpce neviny se začala poohlížet po novém stážistovi ze střední školy, předpokládal jsem, že to vezme Maeve. S Elim se dobře zná, a navíc měla velký podíl na tom, že se Simonův plán vůbec podařilo objasnit. Nikdo by v Simonovi nespatřoval nic jiného než oběť, kdyby Maeve nevystopovala jeho tajnou internetovou identitu.

Maeve však o tu práci nestála. „To je Bronwynina parketa. Ne moje,“ řekla tehdy tónem, který nasazuje vždycky, když chce rychle ukončit rozhovor.

Tak jsem se přihlásil já. Částečně proto, že je to zajímavá práce, ale taky proto, že jsem se zrovna netopil v záplavách jiných pracovních nabídek. Mého otce, který každému, kdo je ochoten ho poslouchat, vykládá, jaký je Nate Macauley „supr kluk“, nikdy nenapadlo zeptat se mě, jestli nechci pracovat v jeho stavařské firmě.

Abych byl spravedlivý: jak přijde na nářadí, jsem nemehlo. Jednou jsem skončil na pohotovosti, protože jsem si skoro rozdrtil palec kladivem při věšení obrázku. Ale stejně. Zeptat se mohl.

„V pět hodin,“ opakuje Sandeep, udělá z prstů pistolky, namíří je na mě a odcouvá ke svému stolu. „Můžu se na tebe spolehnout, viď?“

„Jdu na to,“ řeknu a rozhlížím se po volném místečku. Spočinu pohledem na Elim, který má jako jediný člen Presumpce vlastní stůl. Vrší se na něm tak vysoké štosy složek, že když se Eli shrbí u telefonu, jsou z něj vidět jen vlasy šíleného vědce. Stůl za ním je jako zázrakem volný.

Zamířím k němu a doufám, že se mi třeba poštěstí s Elim promluvit. Fascinuje mě; nejen proto, že je ve svém oboru naprostá špička, ale i proto, že kdybyste ho potkali na ulici, sotva byste ho zaregistrovali. A přesto je tak sebevědomý a – já nevím – tak nějak magnetický. Po několika měsících práce s ním mě už vůbec nepřekvapuje, jak nádhernou má snoubenku nebo jak dokáže z lidí zapletených do zločinu vymámit věci, které by mu pravděpodobně říkat neměli. Chtěl bych se od něj jednou tu techniku naučit.

Taky by bylo fajn, kdyby si zapamatoval moje jméno.

Nedostanu se však ani do poloviny místnosti a Sandeep zvolá: „Eli! Potřebujeme tě v Zimohradu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden z nás je na řadě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.