Kate Spicerová

Ztratil se pes

Love story

Kate Spicer

LOST DOG

Copyright © 2019 by Kate Spicer

All rights reserved

Translation © 2020 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-4221-6

Všem, kdo vědí, jaké to je milovat psa

a být jím milován

Předtím

Hodiny štěkají, haf, haf, haf, dvanáctkrát, a den, kdy jsem se rozhodla mít psa, začíná. Jsou to hodiny v bytě mého drogového dealera. Místo číslic jsou na nich zvířecí hrdinové z oblíbených televizních seriálů pro děti. Půlnoc ohlašuje Lassie.

Kde se to tu proboha vzalo?

Středobodem Timova bytu není ani krb, ani kuchyně, a dokonce ani televize, je to veliký konferenční stolek ze skla a mramoru, který byl dozajista nesmírně trendy v osmdesátých letech, když Tim jako mladý povaleč dobýval Londýn. Tim už teď nevyráží na tahy městem, nýbrž město táhne za ním. Příchozí se hrbí nad tím příšerným kusem nábytku, přidržují si srolované bankovky mezi prsty, tááák, pěkně zvednout k nosní dírce a nasát, aby se kokainový prášek dostal do nosu, kde se drogy ujme sliznice a propustí ji do krevního oběhu, který ji rozvede do těla a tedy i do mozku. Prásk, mega nájezd dopaminu! Dopamin je droga štěstí, vylučuje ji vaše tělo. Kéž byste jí tak mohli mít pořád dost! Život by vám připadal úžasný dokonce i v těch chvílích, kdy se cítíte pod psa.

V tomto stavu plyne čas. Každou hodinu se nese bytem ozvěna mé nevinnosti a vyvolává duchy minulosti. Vyvolává jich čím dál tím víc. Další kus promarněnýho života. Člověk by řekl, že je to chvilka, co Lassie na všechny varovně zaštěkala, že už je nejvyšší čas jít do postele, když ospale mňoukne kočička Bagpuss. Je jedna hodina v noci. Všechny děti spí. Ne tak Timovi hosté. Mluví jeden přes druhého, jsou oplzlí, nadržení, rozjaření, křičí, odhalují si navzájem nejtemnější zákoutí svého nitra, hádají se a ukazují si prstem jeden na druhého, jeden z nich se dává do tance, křepčí prkenně, těžkopádně, asi to má být sexy, ale se sexem to nemá společnýho vůbec nic, navazují vztahy na život a na smrt a rychlá přátelství – dokud ovšem droga nepřestane působit a místo vší tý rozparáděnosti nevyvstane naléhavá, dravá, zoufalá potřeba dalšího nášňupu. To už není váš kamarád nikdo, kromě Tima. Jóó, náš starej dobrej Timbo, tomu se nikdo nevyrovná.

Tim nebyl žádným dealerem, rozhodně ne v pravém smyslu toho slova a rozhodně ne na začátku. Prostě jen velmi štědře nabízel ze své plastové krabičky plné jemně mletého bělostného sněhu. Nebyla to žádná špína, kterou seženete v hospodě za třicet liber. Gram Timova vysoce lahodného pudru byl za sto třicet liber. Proto se na něj lepili ti „lepší“, pokud se dá o přátelích takhle mluvit. Ale nakonec prostě řekl ne a pak jste mu začali platit.

Pod hodinami, malá ručička se teď blíží k Mr. T. ze Simpsonových, sedí dva takoví, co se dostali na šikmou plochu. Jsou to bankéři. Jeden je považován za génia ve svém oboru, ten druhý je poněkud fádnější finanční talent, ale mnohem pohlednější, pokud jste vysazení na týpky v dobře padnoucích oblecích a s ulízanými vlasy. Řvou na sebe cosi o LIBOR (London Interbank Offered Rate – londýnská mezibankovní nabízená sazba) a složitých finančních transakcích. Říkejme jim třeba Liborové.

Je tu ještě jedna žena, mladá, s dlouhýma nohama v koženejch pumpkách a v hezounkým nátělníku, kterej umožňuje zahlédnout z boku její rozkošný špičatý kozičky. Je to přítelkyně toho chytrýho bankéře, ovšem ne že by si jí za celou noc jedinkrát všiml. Můžeme jí říkat třeba Chica. Tim štěpí svou pozornost střídavě mezi její cvrlikání a bankéře. Fascinovaně poslouchá, jak Chica mele o svejch ambicích dělat influencerku. Což je skvělý, protože tím pádem nemá šanci dostat se ke slovu nikdo jinej. Momentálně mám pocit, že se všichni chováme jako v domě, ve kterým hoří, i když mám už dostatek zkušeností, abych věděla, že takhle z lidí žvaní drogy, i naslouchání je drogová šalba. Jsem dost stará na to, abych mohla bejt její matkou, a nenechte se ošálit Timovými inkoustově černými vlasy, ten by jí mohl dělat dědečka. Ráno spolu nebudeme mít nic společnýho.

Sedím s hlavou nachýlenou, abych dala najevo, že jsem jedno velký ucho, přestože ji vůbec neposlouchám. Prostě si jen užívám anestetikum úniku před neurčitou nepohodou, z níž se od tý doby, co jsem dospěla, nedokážu vymanit jinak, než že se zfetuju. Čím, to se během let mění: drogy, sport, chlast, sex, práce, to všechno jsou úžasná znecitlivující agens. Nakonec ale vždycky skončím zase tady.

Popelníky přetékají, jak jsou plné, a hodinu co hodinu zavřeští do hustého dýmu svou populární hlášku další dětská postavička. Celý byt tone ve tmě s výjimkou konferenčního stolku, osvětleného stropní lampou a naší dychtivou pozorností.

Ve čtyři mi začíná nálada citelně ochabovat. Propadám se do skleslé mlčenlivosti. S jakýmkoliv brebentěním, s nímž by se mi ještě podařilo vmezeřit do Chicina sebestředného monologu, je konec. Došlo mi palivo.

Potřebuju přiložit. Drogy.

Z Timovy staré pohovky z jeho mezinárodních playboyských let se zpod jemné kůže Chiciných nohou ozývají slabounké svištivé zvuky. Pohovka je z bílé kůže, kůže se tře o kůži. Zní to, jako když si to omladina rozdává ve staré ojetině. Tenhle byt je opravdu územím, v němž se zastavil čas. Hlavně denní čas. Nepamatuju si, že bych tu někdy viděla rozhrnutý závěsy. Podívám se nahoru. Ty zpropadený hodiny tu vážně nemají co dělat. Patří do dětskýho pokoje nebo do kuchyně, ve který se v pohodě schází celá rodina a koupe se v slunečním svitu a mastným odéru z vdolečků.

Z Timova megasterea s obrovskými knoflíky zpívá Phil Collins. Tim jede v drogách, a kde se berou drogy, tam se vždycky najde někdo, kdo si dá rád taky sex, ale on se odjakživa potýká s rokenrolovou stranou té rovnice. Sedí a balí Chicu, která teď právě rozebírá monetizaci svého instagramového účtu, aby jí inzerenti a firmy mohli platit za obsah, který bude nabízet. „Určitě si získáš zákazníky i mezi muži…“

Plíživě se mi vrací můj starý cynismus. Bývaly časy, kdy mi bylo smutno a dotýkalo se mých feministických zásad, když jsem byla nucena dívat se, jak se všechny tyhle mladý holky nechávají pomalu kazit protřelými Timy, staršími pány s předraženými drogami. Teď nad tím mávám rukou. Zkáza bohatých mnou ani nehne. Francouzský spisovatel Huysmans píše o „srdci ztvrdlém a vyuzeném z flámů“ a tím to vystihuje lépe, než bych kdy sama dokázala. Hodné holky se stěhují do Londýna, hodné holky se dostávají na šikmou plochu, a to zcela dobrovolně, jak můžu doložit svým vlastním strmým sešupem. Vím, že to bude připsáno na vrub tragédii genderové nerovnosti, ale pokud jde o mě, je to stará vesta.

Chica sjíždí lajnu za lajnou jako opravdový profík, zasvěcuje nás do svých plánů na parádní život a tohle všechno jí zatím ještě nedochází. Teatrálně zvedá mobil nad hlavy nás všech. „Selfíčko!“

Ne, ne, ne! Ani náhodou. Vidím zapadlé oční důlky, rozostřený výraz v očích, povadlou pleť v pět hodin ráno, šedivé odrosty a tmavé chloupky na bradě. Zakrývám si obličej rukama.

„Ale no tak! Vůbec by mě nenapadlo, že jsi stejně stará jako moje máma,“ haleká rozjařeně.

„Ne!“ Pronáším to jako k psovi, který se právě chystá ukrást roštěnku.

Ona sama pořád ještě vypadá bezvadně. Má kůži hladkou jako satén, pružné tělo, je štíhlá, v svatozáři vlasů jako by se stále ještě tetelil nadějeplný optimismus jejího mládí. V krásných očích, jen s náznakem modrého stínu pod dolními řasami, má pořád ještě jiskru, trochu jí ubližuje pouze třpytivý make-up na obličeji. „Ale jdi, proč ne?“

„Protože i jestli nějakým zázrakem vypadám okay, tak selfíčka fakt nesnáším. Je to narcismus, je to ubohost, je to trapný.“

„Ale já tu mám tady ten úžasnej filtr,“ říká a bere si mobil do ruky tak, aby viděla na displej a mohla skrolovat. Chrlí ze sebe plky o tom, kolik selfíček musí jako influencerka na sociálních sítích poslat každý den.

„Podle mě tady stejně není nic, co by si zasloužilo být zdokumentováno. Klidně foť, ale já, uh-uh.“

Tim jí nabízí, že vyfotí jenom ji, a ona se pokládá na tu jeho stupidní bílou pohovku a provádí něco, patrně rafinovaného, s nohama.

Maličko špulí ústa, vypadá to groteskně, a Tim mačká spoušť. Hotový David Bailey. Fujtajbl! Upravuje jí vlasy. Máme tu epizodu z feministického projektu Laury Batesové #everydaysexism jako na dlani. Můj skvělý přítel Timbo, falický sexuální otrava s velkým pytlem káčka. Co to bylo, čím si vás kdysi získal ten oplzlej pán ve středních letech, trochu už s bříškem, s až podezřele černými vlasy a gripáčem plným těch nejdražších drog v Londýně?

Ten chytřejší, méně pohledný Libor má na sobě pořád ještě kancelářský kvádro, ale sundal si kravatu a rozepnul si dva horní knoflíky. Napomádované vlasy mu padají k jedné straně popelavého obličeje. Štěká na Tima přes oltář s posvátným práškem něco o tom, že i když to tak navenek nevypadá, „já jsem vlastně anarchista, víš? Nepotřebujeme nic než sociální revoluci…“

Trvá nějakou chvíli, než se mi podaří zarazit proud jeho řečnění, abych mohla položit rozumnou otázku. „Můžu na chvíli mluvit zase já?“ ptám se naléhavě. Zvedá ruku. Co má na srdci, je stejně nekonečné jako imperativní: „NE, ale můžu jen říct…“ Nakonec ze sebe vychrlím: „Tak jestli jsi anarchista a socialista, proč jsi teda bankéř?“ Naneštěstí mám krk uvnitř jako z papíru a poslední slova zní už jen jako slabé nakřáplé ňafání.

„O tom, co jsi, nevypovídá tvoje profese, ale mnohem spíš dopad tvejch činů,“ říká a otáčí se ke konferenčnímu stolku jako řečník na symposiu: „Chci říct, jistě, je to zjevně v rozporu, ale puritánskej přístup k těmto záležitostem je obecně dokonce ještě větší překážka progresu.“

Agresivní, chytrej, vždycky v právu… typická ojetina se zaneřáděným nosem. Oblek na něm plandá a v obou koutcích úst má malá véčka zaschlých slin, jimž sekunduje pizzová krusta kolem jeho provozní, na pohled rozbolavělé nosní dírky. Řekla bych, že bankovní dekor mu zrovna moc nesvědčí.

Chtělo by to víno, říkám si, a vydávám se k Timově lednici plné lahví s vychlazeným Chablisem. Mmmn, vínečko. Už jen to pouhé pomyšlení dokáže prozářit tady to existenciální přítmí.

Tim a Chica svou improvizovanou etudku s focením už dohráli a zaměřili svou pozornost na mě. Jsem už trochu za kecací fází. Dala bych si drobet fajnovýho supermarketovýho vínka a nějakou dobu mlčela. Nenapadá mě nic zajímavýho, o čem bych chtěla nebo mohla mluvit.

Chica už mě stihla informovat, že je veganka, nepije ani nebere drogy, a já na ni zírám s náležitým úžasem. „Ach, tohle. To je zvláštní příležitost. Neškodí občas se urvat.“

„Ale tady piješ a bereš drogy a máš golfky z pravý kůže?“

„To ano, ale chovám se jako čistá.“

„Ale nejsi čistá.“ Dívám se na ni, jak krabatí bradu. „Ve skutečnosti jsi pokrytec.“

To je teda novinka. Bývaly doby, kdy si každý mohl z našich triček přečíst, co vyznáváme. Jsou to dvě desetiletí, možná víc, co jsem hrdě chodila v tričku s nápisem „Junkie’s Baddy Powder“ z řetězce Hysteric Glamour, které zesměšňovalo ten známý dětský tělový pudr a v devadesátých letech to byla hlavní komodita svého druhu ve skříni každé mladé ženy. Měla jsem taky tričko „Clean & Serene“ z Betty Ford Clinic, což Britům připadalo vtipné, zatímco Američani mávali jako potrhlí klíčenkami AA s nápisem „10 years sober“ čili „10 let bez alkoholu“. Většina žen z tohoto mého sesterstva pak na této cestě postoupila k odnošení alespoň jednoho dítěte, neboli takzvané „partyektomii“. Děti poskytují ženám něco, za co my ostatní musíme platit od třiceti tisíc liber výš. Dobrý důvod, proč zůstat čistá. Mateřství, nebo odvykačka? Neabsolvovala jsem ani jedno.

Tim jde za mnou do kuchyně. Tomu andílkovi s pohledem laně říká, že jsme dávní, dávní kamarádi a jak moc mě miluje a jak jsem mu udržovala tady ten kvartýr v činžáku na Mount Street ve čtvrti Mayfair, když mě bylo tolik co teď jí. Myslí to upřímně, a když jsem dospěla, byl mi opravdu oporou – pokud přiživování návyku na nízkých dávkách kokainu po dvě desetiletí je to, co dobrý kámošové dělaj jeden pro druhýho.

Chica postřehla, že vypadám nějak sklíčeně, a najíždí na podpůrný – bůh nám pomáhej – terapeutický modus. „Ty si naprosto skvělá a je s tebou ohromná zábava, páni, já to skoro nechápu. Taky si byla tak zažraná do svý práce? Páč mě to, jóó, teda totálně bere. Fakticky. Já dokonce ani nevím, jóó, jestli vůbec chci děti.“

Takže o dětech. Další téma, děti.

„Na to už je pozdě,“ říkám stroze, což většině lidských bytostí, které mají aspoň špetku sociální inteligence, obvykle zavře ústa. Jenže Chica je úplně mimo. Sama si v tu chvíli připadá empatická, ale podstatou té empatie je ve skutečnosti potřeba mluvit a mluvit. A mluvit. Se Sigmundem Freudem má v tuto chvíli společné jen jedno, a to je láska ke kokainu. Pokud se jí nepodaří vybudovat si kariéru na Instagramu, mohla by snad najít místo u PR agentury Freud’s.

„Vůbec není pozdě. Mám kamarádku…“

Byly jsme nejlepší kamarádky celý večer a celou noc, ale teď, když se dostávám do počátečních fází dojezdu, mě z ní začíná třeštit hlava. Zbytky toho, co bylo zábavné, se někam vytrácejí kapičku po kapičce. Chci-li to zase nastartovat a táhnout dál, je jen jediná možnost: vzít si další dávku. Víc drogy si vzít nemůžu. Takže co? Musím pryč a musím pryč rychle.

Přestože se zvedám a odcházím, Chica pořád ještě brebentí o své kamarádce, které je asi dvě stě let a nedávno porodila paterčata. Začínají mi lézt na nervy její půvabné nožky i její obličej s dychtivým, rádoby soucitným výrazem, kterým přede mnou kroutí a škube v roztodivných grimasách.

Teď ke mně doléhá jen jakýsi bezútěšný zvuk z nitra. Nespecifické stísňující pocity stejně jako ty jasné až k nesnesení: moje nohy ve srovnání s těmi jejími, budu ještě někdy moct nosit kraťasy jako ona, mám dost peněz, abych odstranila to údolí šedi v mé pěšince. Pak se z toho začíná skládat větší obraz. Existenciální. Letmé záblesky rodičů, sourozenců, mého přítele Charlieho, jaký to má všechno smysl. Můj život stojí za starou bačkoru. A práce, práce, práce, práce… jako pták, co mi zevnitř naráží do lebky. Je to ta stará známá morální matematika, která přichází ke slovu znovu a znovu: nemůžeš se zřídit, když musíš ráno vstávat do školy.

Začínám si říkat důvěrně známé lži: „Domů se vrátím v šest, vstanu před polednem a pak budu do osmi večer psát a odvedu úplně stejnou práci jako ten, kdo chodí normálně do zaměstnání. Musím akorát napsat tisíc slov do zítřejšího vydání a to se dá, to zvládnu, nemusím si kvůli dnešní noci nic vyčítat.“ Liju teď do sebe víno, jako by to byla limonáda, vzala jsem si na to jednu z Timových sklenek Riedel bez nožičky, které, jak ho zkušenost naučila, nevypadnou nachmeleným lidem z ruky tak snadno jako ty s nožkami.

Ta myšlenka se vrací znovu a znovu, až se ten existenciální bzukot mění v drásavý jekot.

Práce. Práce. Práce. Do prdele, PRÁCE! Můj duch poklesá níž a níž, až do žaludku, a cestou brká o každé jednotlivé žebro. Ach, bože, pomoz mi. Pomoz mi dostat se odtud. Pomoz mi říct NE.

Z úzkosti, kokešem vybičované do krajnosti, se pokouší prorazit si cestu rozumná verze mého já. Upokojuje mě. Tohle přece znáš. Nejsi tu poprvé. Zvládneš to. Jdi domů. Jdi domů ke svýmu rozumnýmu příteli, kterej spí ve vaší velký pohodlný posteli. Zítra je prostě další den.

Ne, zítra už je dnes. Práce. Práce. Práce.

„Jsi v pohodě, zlato?“ Tim si stoupá až nějak moc blízko mě. Opírám se o kuchyňskou linku s rameny vytaženými až k uším a s bradou na hrudi. Vztahuje ke mně ruce, asi mě chce obejmout a já mu dovoluju, aby mě vzal do náruče jako nějaká puberťačka zcepenělá ve všeobjímající náruči staropanenské tety s knírkem. „Pojď sem, pojď k Timbovi, zlatíčko.“

Vede mě zpátky k partičce šňupajících toxíků u konferenčního stolku a podává mi své oblíbené stříbrné brčko ve tvaru vysavače značky Hoover, dárek, stejně jako ty hodiny, od jednoho ze svých nudných, zábavychtivých kokešových kámošů. „Ne, díky.“ Dívám se na zkušeně připravené, jako podle břitvy zařezávající lajny vyrovnané na vyřazeném zpětném zrcátku z náklaďáku Peterbilt. Ušmudlané kreditní karty a srolované pětilibrovky u starýho Timba rozhodně nenajdete! Je tu několik čerstvě nastříhaných papírových brček, plastová příliš odírají nos.

„Zlato. Jsem moc rád, že tě vidím. Je to paráda, mít tě tady.“

Snažím se přijít na něco, co bych řekla, ale nic mě nenapadá.

„Dolehla na tebe depka, Kačenko? Tak jen si vzpomeň, zlato: ‚Cesta krajnosti vede do paláce moudrosti. ‘“

Ta stará otřepaná hláška. Zažil někdy ten velkej mystik William Blake taky nějakou takovou mizernou ubíjející londýnskou noc, jako ta dnes? Řekla bych, že ne.

„Nikdy nevíš, kdy máš dost, dokud nevíš, kdy máš víc než dost,“ říkám. „A já mám dost.“

Ahoj, musím jít.

„Jdu domů.“

Přemlouvají mě, mluví všichni najednou. Radí taxíka. Navrhují, abych ještě chvíli počkala a že objednáme Uber a svezu se do Notting Hillu společně s rozparáděným Liborem s tím nižším IQ. Srdce mi naráží zevnitř na hruď jako míč na squash a moje mysl mi neustále předhazuje zítřejší termín jako zuřivému teriérovi klacík.

Měla jsem jít domů už před šesti hodinami, o půlnoci. Po pravdě řečeno, o půlnoci před dvaceti lety, když všichni ti slušní lidé s tímhle svinstvem přestávali. Musím odtud vypadnout dřív, než se z hodin ozve medvídek Paddington, i když, navzdory svému stavu, jsem zvědavá, jaký zvuk Paddington asi vyluzuje. „Musím jít.“

Scházím po schodech. V Timově velkolepém starém činžáku je výtah, ale já na něj nečekám. Když půjdu pěšky, snad se z té úzkosti vychodím, snad se trochu vzchopím. Jdu pěšky po Mount Street poháněná kokainem a Chablisem a zoufalstvím, chci, aby mě čerstvý vzduch vzpružil. Balenciaga. Scotts. Marc Jacobs. Míjím všechny ty nóbl obchody a restaurace a na oranžovém světle na Audley Street si zastavuju černé taxi. Hroutím se na sedadlo, pokládám si hlavu do dlaní a v duchu řvu: „Už nikdy! Už nikdy nechci brát žádný drogy. Bože, prosím. Prosím, pomoz mi. Musím toho nechat.“

Zvedám hlavu, snažím se dýchat, dýchat, dýchat. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. Zvedám hlavu a vidím, že se řidič dívá na svou pasažérku, nyní rozpláclou na zadním sedadle.

„Jsi v pořádku, lásko? Těžký ranní vstávání? Nebo ses ještě nedostala do postele?“

Jeho přátelské, chápavé popichování mi na chvilku zvedá náladu. Obracím v sloup vytřeštěné oči s nepřirozeně rozšířenými zorničkami, lemované den starou rozmazanou řasenkou a zhrudkovatělými očními linkami, a blekotám: „Tak nějak.“

Sedám si zase zpříma a sleduju Park Lane ubíhající po levé straně. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. Čelisti mám křečovitě sevřené, stoličky zaťaté. Ramena rozbolavělá a ztuhlá. Cítím svůj pot z podpaždí. Pokouším se nemyslet na jiné lidi, jak ráno vstávají, jdou se vysprchovat a navonět, poslouchají žvanění vlezlých moderátorů z rádia, pohánějí děti do školy, řadí se do fronty na slabé, společensky přijatelné, nádenické potěšení z kávy, všechno zdravé aktivity užitečného člověka. Možná jsou unavení. Někdo z nich má možná i kocovinu ze středy. Kolik idiotů jako já se choulí na zadním sedadle v taxíku? Myslím na svého bratra Willa několik mil na sever odtud, v Tufnell parku, jak rezignovaně říká ahoj svému nejmladšímu dítěti, které ho přišlo vzbudit nějakou hračkou nebo nějakou absurdní batolecí otázkou. A na svého mentálně retardovaného bratra Toma, který žije v Devonu v pečovatelském domě u moře a vystačí si s několika pivky nebo příjemným šálkem instantního kafe. Bolí to. Všechno to hrozně bolí.

Připadám si ve své stupiditě sama. Ale nejsem sama.

Dočetla jsem se, že v průzkumu zaměřeném na analýzu odpadních vod ve velkých evropských městech vykazují londýnské splašky zdaleka nejvyšší hodnoty kokainu uprostřed týdne. V roce 2016 skoro gram na tisíc obyvatel. Veřejná hřiště, kde se pohybuje kolem deseti tisíc dalších takových, kteří si zasviňují zbytek týdne. To je ten absolutně nejúčinnější záchranný člun, jaký nabízejí statistiky každému, kdo se za svítání střemhlav propadá ke dnu na zadním sedadle londýnského taxíku.

Žádné pozitivní aspekty tato situace nemá.

Auto sviští kolem Hyde Parku na Bayswater Road, stahuji okénko. V tuto ranní hodinu je venku málo lidí, jen běžci, pejskaři a pár těch s pásmovou nemocí. Závidím jim, že jsou na té správné straně úsvitu. Vystrkuju hlavu z okénka, vyhlížím ven a vdechuju zelení vonící vzduch vanoucí z parku. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. „Vstát ve dvě odpoledne: pracovat do osmi…“

Charlie chodívá spát už v devět, protože má řádné zaměstnání a baví ho to. Brzy do postele, brzy vstát. Pokud jsou mé propočty správné, akorát se minu s ním i s jeho věcným komentářem. Kovové schody jako vždycky řinčí, když po nich vystupuju k našemu bytu v prvním patře. Otevírám dveře do ticha, ve vzduchu se ještě vznáší vůně večeře. Párky. Shora je slyšet pisklavé chrápání. Ten línej šmejd si přispává. Je krátce po šesté. Nevstal do práce tak brzy, jak jsem doufala.

Svlékám se tam, kde jsem zůstala stát, nechávám cigaretami načichlé oblečení a kalhotky tou lepší stranou nahoru na hromadě na podlaze kuchyně. S pomocí rukou i nohou lezu po úzkých strmých schůdcích do naší ložnice v podkroví a opilecky vrávorám k posteli, přičemž předstírám, že se opatrně plížím.

„Mmm…lik je hodin?“ Jeho hlas tlumí spánek a deka. Neříkám nic. Teď už je trochu víc vzhůru a znechuceně frkne: „Pch, ty smrdíš.“

Chci mu říct, že jsou tři ráno. On je totiž rozdíl mezi šestou ranní a třetí ráno. Ale co čert nechce! Nesnesitelné cinkání, pekelná ranní stupnice. Teď víme oba, kolik je hodin: šest nula sedm ráno, přesně. Čas, kdy Charlie vstává s výjimkou dnů, kdy vstává v 5:15 a jde do fitka nebo ve čtyři, aby chytil první let do Frankfurtu.

„Sorýýýýý,“ říkám a fláknu sebou do postele.

„Losere,“ mumlá.

Jsem ve stabilizované poloze: „Já vím, já vím.“

Během let si Charlie už zvykl, že za úsvitu lezu po těch bílých dřevěných schůdcích po čtyřech. Že se občas připotácím, táhnou ze mě vinné výpary a zastihuju ho, jak si kartáčuje svůj dokonalý oblek, leští si své italské polobotky a vylaďuje se na den v kanceláři.

Bez ohledu na to, v jaké náladě z bytu odchází, což je pokaždé ještě před sedmou, poslední, co vždycky udělá, je, že se postříká pánskou kolínskou od starého francouzského parfumeráře. V každé místnosti, do níž vstoupí, za sebou zanechá vůni jemné kůže, levandule a citronů z Amalfi. Bez ohledu na to, jak mizerně spolu vycházíme, jednu věc na něm spolehlivě miluju, a to je ta jeho vůně. Nejsem si tak úplně jistá, co může on spolehlivě milovat na mně. Na muže se seriózním zaměstnáním toleruje mé excesy s nanejvýš nezvyklou trpělivostí.

Zrovna dnes ráno se mi nějak nedaří usnout a musím zase sešplhat dolů, kde máme kuchyni, a vylézt na kuchyňkou linku, abych si vytáhla láhev kořalky ukrytou nahoře na lednici.

„Auto stojí na žlutým pruhu,“ volá na mě od umyvadla, kde provádí závěrečnou fázi své ranní očisty, ten poprašek kolínskou za dvě stě liber. „Zvládneš ho přeparkovat před půl devátou?“ Vychází ven, vidí mě stát na lince, otáčí se zpátky k zrcadlu, vrtí hlavou a mumlá si pro sebe: „Že se vůbec ptám. Radím ti, zašroubuj zas tu tequilu a jsi si lehnout, Kate.“

Otáčí se na svých polobotkách Ferragamo s koženou podrážkou, a aniž se na mě znovu podívá, odchází. Stojím několik stop nad ním, nahá, na kuchyňské lince, jedním loktem se opírám o horní plochu lednice a v ruce držím kalíšek na vajíčko s kořalkou. „Jjtolasněezcal.“

Prásk! To byly kuchyňské dveře. Zůstávám sama s odérem po párcích, amalfských citronech a jeho morální převaze. Teď už se cítím o něco lépe. Jsem doma.

Mé extravagantní noční návyky náš vztah zrovna neusnadňovaly. Zatímco já jsem se brouzdala nočním bahnem Londýna, hrál pro mě Charlie roli stabilní struktury, abych mohla marnit svůj život. Náš vztah byl experimentem protikladů, neustále hrozilo, že to krachne, ale nějakým zázrakem k tomu nikdy úplněnedošlo. Až do Charlieho byl můj milostný život plynulý cyklus vztahů zformovaných v erotické extázi a odsouzených nepřetrvat déle než osmnáct měsíců až dva roky, dokud se nevyčerpá hormon lásky oxytocin. Pak vaše hormonální banka vyschne, touhu není čím vyživovat a z očí kdysi zaslepených láskou vám spadnou šupiny. Realitu a vztahy jsem nikdy nedokázala skloubit, až do Charlieho.

Když se na prahu mé čtyřicítky objevil Charlie, ušlechtile jsem si myslela, že s „mužskými už jsem skoncovala“, a přemítala jsem, jak se s tímhle moderním statutem staré panny se ctí vyrovnat. Ležela jsem na pohovce, namlouvala jsem si, že mě zajímá nějaká předvolební debata v televizi, a projížděla jsem si Twitter, kde se všichni snažili dělat chytré vtipy o volbách 2010. Snažila jsem se koncentrovat na telku, protože jestli se do toho zapojím, budu sledovat Newsnight, číst Financial Times a budu to brát vážně, tak mi to, soudila jsem, pomůže vylepšit si trochu svou pozici na trhu práce, třeba tak absurdně, jako když mi uveřejnili ten můj poslední příspěvek v Esquireu. Vyšel pod titulem „Šla jsem dělat komparz v porno filmu.“

Očima jsem co chvíli těkala zpátky k displeji svého starého mobilu BlackBerry. Cink, přišla mi zpráva od kohosi, koho jsem neznala: „Musím říct, že to tvý vyprávění o tom, jaks dělala komparz v porno filmu, mě pobavilo.“ Tvítovali jsme si během té debaty, až jsem v jednu chvíli zjistila, že bydlí blízko mě, a navrhla jsem mu, jestli by si nechtěl dát drink v Julie’s, restauraci za rohem. Nechtěl. Chápu, řekla jsem. Pozor na stalkery!

Další týden, další předvolební debata, další cinknutí, zase on. Přiznala jsem, že tentokrát mám politiky už dost, a za deset minut valím na kole k Julie’s. Jestli nic jiného, mohl by mě pozvat na pár těch jejich předraženejch ginů.

Když jsem tam přišla, všimla jsem si chlapíka, seděl u okna, měl dlouhé blond jakoby vyfoukané vlasy a hulákal něco na barmanku. Břicho se mu dralo ze zvonových džín, které mu naposledy sekly v osmdesátých letech. Mluvil nahlas afektovaným hlasem – tím nejhorším ječákem ze všech. Panebože. To je ten chlapík z Twitteru. Na baru jsem si objednala gin na žal. Hodím to do sebe a padám zpátky domů na homeopatické minuty Newsnight.

„Kate?“ Přímo tam, ani ne deset centimetrů ode mne u baru, stál vysoký muž s krátkými tmavými vlasy, velkýma, komicky jasnýma světlýma očima a čistou hladkou pletí, na nohou zbrusu nové béžové kecky Converse, a v tmavomodrých nesepraných džínách značky Edwin. Vypadal velmi vstřícně, úplně jinak než ten pablb hulákající u okna. „Já jsem Charlie.“ Podal mi ruku. „Z Twitteru?“

Rázem se všechno změnilo. Po několika locích ginu bylo evidentní, že jsem získala vysokého nezadaného muže bez patrného znaku jakékoliv závislosti, flotily bejvalek, pivního břicha, pleši nebo insolvence. Nezadaných mužů jsem měla kolem sebe dost, ale většina z těch slušných dostupných byli takoví, co chodili jen s modelkami a nechtěli se uvazovat ke staré čtyřicetileté rašpli jako já. Chlapíci, co bez ustání pásli po trofejích v podobě krásných dívek s důrazem na „dívek“. Slušný mužský projevující zájem o skutečný vztah s normální čtyřicetiletou ženou, která nevypadá zrovna jako Elle MacPhersonová, je rarita na pomezí možného. Asi bude nějakej divnej, co?

Oba jsme se pobavili na účet arogantního vlasatce à la Lady Di naproti u okna. „Myslela jsem, že jsi to ty,“ řekla jsem mu.

„No, to promiň. Bohužel, já jsem já,“ řekl.

Chechtali jsme se, až nás z toho oba bolelo břicho.

Získala jsem zlato a nemusela ani jít ke kadeřnici. Když jsme spolu začali trávit noci, připadalo mi strašně sexy, jak mě vždycky ráno probudil, něžně se se mnou pomiloval a potom si šel vzít oblek, aby mohl vyrazit do práce v City, kde dělal něco velmi seriózního, co mělo co do činění s obchodními smlouvami. Když odešel, navoněný a plný energie, rozvalila jsem se na jeho širokou postel s bílým povlečením a ještě jsem se hodinku, dvě nebo tři prospala.

Vyvstaly problémy, ve vztazích vždycky vyvstávají problémy. Kardinální problém spočíval v tom, že navzdory tomu, že byl o šest let mladší než já, byl Charlie rozumný dospělý a já ne. Ta zubožená mátoha přihýbající si mezcal z kalíšku na vajíčko dnes ráno byla mnohem čistší a pořádnější než ta, s kterou se seznámil před šesti roky. Stejně se mi ale nedařilo vyhovět jeho vysokým nárokům, nebo, přesnější by asi bylo říci, nechtěla jsem. V sobotu ráno vstal a hned něco dělal, i když měl po flámu. Nikdy nezahálel, nikdy se neflákal. Spratky, co vedou bohémský život z peněz ze svěřenských fondů svých rodičů, nesnášel, kdežto já bych si takový veget klidně nechala líbit.

Nějak se mu podařilo dát se dohromady se zahálčivou ženskou neustále na pokraji zhroucení. A mně se nějak podařilo dát se dohromady s naspídovaným mužským, workoholikem. Sem tam nám to dokonce spolu i klapalo. Prosvištěla jsem dost velkým počtem vztahů, některým ženám by to možná vydalo na několik životů, a věděla jsem, že nic lepšího k mání není – i když mě to někdy pěkně krkalo.

Mám vstát z postele kvůli pouhým tisíci slovům. Činím chabé pokusy „rozmýšlet si je“, hlava mi třeští z kocoviny. Připadám si jako smradlavá mršina. Odpoledne se konečně hrabu z pelechu. Do té doby jsem nejenže chvílemi spala, ale vypila jsem tři hrnky čaje a snědla jednu topinku a dva pytlíky sýrových lupínků.

Ještě když jsem byla zahrabaná pod dekou a střídavě upadala do spánku, podobal se tedy spíš kómatu, a zase se probouzela, poslala jsem Charliemu pár optimistických esemesek, samé lži k vyvolání dojmu, že ač s kocovinou v patách, trávím činorodý den. „Jdu si pro něco na trh,“ a pro věrohodnost připojuju zeleného zvracejícího smajlíka. Včas svůj příspěvek do novin už stejně napsat nestihnu, vzdávám to a nařizuju si budík na čtyři odpoledne, kdy budu muset, pokud nechci svého tvrdě pracujícího přítele doopravdy namíchnout, začít s uváděním domácnosti do nějakého přijatelného stavu.

Mám před sebou tři nebo čtyři dny života bez života, cítím se emocionálně na dně a nepříjemně ochromená. Tohle s vámi udělá kocovina z drog. Co jde nahoru, musí jít zas dolů.

Teď mě postaví na nohy jen silný kafe. Čas vstát a táhnout káru dál.

Coffee Plant na Portobello Road má stěny barvy ovesné kaše a tmavou betonovou podlahu. Funguje jako ponurá směnárna jehel pro náročnější závisláky na kofeinu. Ve skutečnosti přesně tímhle taky je. Nedávno stimulovaná střeva občanů vesměs středního věku mívají ráno na jejím záchodku vždycky napilno. Dělají tam dobrou kávu, spoustu druhů: když započítáte i terapeutickou Gerson Roast, což jsou zelená zrna používaná do klystýrů a pro očistné střevní procedury, mají za tím dřevěným pultem sedmadvacet různých druhů kávy.

Provlékám zámek kola kolem tyče rámu a předního kola a opírám si bicykl o zeď venku. Nějaká malá holčička se šourá, velmi pomalu, za svou matkou, předcházím je a otevírám si těžké prosklené dveře do kavárny, a sotva jsem vešla, hned je zase pouštím. Prásk, dveře se zabouchly dítěti na obličeji. Žena jde za mnou a vmetá mi přímo do obličeje se spravedlivým rozhořčením, k němuž jí dává nezadatelné právo její mateřství: „Vy jste to věděla, věděla, věděla, že jde za vámi!“

„Móóóc se omlouvám.“ Důraz na moc se mi zrovna nepovedl. Vyslovila jsem to jako jízlivá mrcha. „Prostě jsem si myslela, že svýmu vlastnímu dítěti ty dveře podržíte. Je v pořádku?“

Zmocňuje se mne hluboký pocit studu. Věděla jsem to? Štvalo mě, že se ode mne jaksi samozřejmě požaduje zbožná úcta k tomu děcku? Ano, musím si dát kafe, ale musela jsem vrážet do těch dveří tak rychle – po tom všem, co by člověk mohl těžko popsat můj den jako „činorodý“ ? Někdy to v té kavárně může člověku pěkně lézt na nervy – lítají tam povykující děti, rodiče jsou úzkostliví až k přecitlivělosti, scházejí se tam rekonvalescenti z řad závisláků z AA a NA Armády spásy přes ulici. Místo, kde to žije. Miluju to tam.

Ten incident rozdmýchal temnou záležitost, kterou vědomě zatlačuju do kouta svého těla po nějakých posledních deset let svého života, vlastně od té doby, co se moji přátelé začali rozmnožovat. Před několika týdny jsem byla na pouti s přítelkyní, která se nechala uměle oplodnit.

Přemlouvala jsem ji, ať jde na tobogán, ale ona se bála, že by jí to mohlo ublížit. „Neboj, to ty vajíčka pěkně natřese a budou ještě životaschopnější,“ povzbuzovala jsem ji.

Šly jsme tedy na tobogán bez ní, ona se jen dívala, s vajíčky pěkně v klidu a pohodě, a moje druhá přítelkyně mi řekla: „Víš, Kate, to byla docela drsná sranda. Až moc drsná.“

Je to, jako bych tuhle stránku sebe sama odstavila. Dokonce ani nevím, jaké mám z toho pocity. K čemu je soužit se a rmoutit kvůli životu, který ve vás nikdy nevznikl? Prostě s tím nic nedělat. Táhnout káru dál. Ale když zaslechnu takové to pronikavé dětské štěbetání, cítím, že mě to popuzuje, obtěžuje a probouzí to ve mně skoro až nenávist. A přesně takový pocit se mě zmocnil zas, když mi tahle ženská teď vynadala za to, že jsem si nedala ruce mezi kolena a nepoklonila se a neřekla: „Mohu vám podržet dveře, urozená princezničko?“

Cvokař by možná řekl: „Pojďme si o tom promluvit.“

Ženy mizí do svého mateřství – i když jsou fyzicky v místnosti, jsou více méně nepřítomné. Kamarádky, z nichž se staly matky, často neposlouchají, o čem je řeč, neberou na vědomí vaši přítomnost nebo si nevšimnou vstřícného gesta. Někdy matka zaštítí tělem své dítě, jako by ho chtěla chránit před celým světem, včetně vás. Je to zvláštně ponižující pocit.

Viděla jsem takhle si počínat i muže. Byl to muž, s nímž jsem měla dlouhý a nanicovatý poměr a byla jsem u něho doma, když k němu přišel na povinnou návštěvu jeho syn. Synek se vzbudil uprostřed noci a on to dítě vzal do náruče a přivinul si ho k sobě a řekl mi, ať jdu pryč. Zvuk mých stupidně sexy vysokých podpatků, když jsem odcházela z pokoje a klapala po podlaze bez koberců ke dveřím jeho bytu, jen zdůraznil ten pocit vyloučení. Bolelo to. Takovéhle věci vás zatvrdí.

A takovéhle věci vedly nakonec k tomu, že jsem se přestala stýkat s rodinami a trávila jsem víc času poflakováním s nezadanými přáteli, hlavně muži, protože z většiny žen už teď byly matky. Zahánělo mě to zase k Timovi, a to tak často, že jsem si i zapamatovala šestimístný kód vstupních dveří do jeho domu. Nevymlouvám se. Vymlouvání nesnáším. Jako ten, kdo je neustále na štíru s termíny, mám výmluvu vždycky po ruce, a někdy je to dokonce i dobrá výmluva. Stane se, že vám opravdu umře babička. Pravda je ale taková, že všechny výmluvy jsou hovadina. Vymlouvají se jen dětinové.

Zůstala jsem bezdětná a zanechalo mě to beze smyslu, rozptýlení nebo něčeho, co bych musela dělat. Na rozdíl od Charlieho mi práce nestačila. Někdo kdysi řekl: „Bojovat jen za sebe je obrana a nepřináší to radost.“ Ano. Tak. Přesně tak. Neustále mě pronásleduje otázka: „To že je ono?“ Nemůžu jí uniknout, ječí na mě.

Notting Hill, kde bydlím, zdaleka nevypadá celý tak jako ve filmech produkční společnosti Working Title. Zazobanci se slabými nepoddajnými vlasy, kteří si občas trochu víc přihnou, bydlí v ulicích Fulhamu a Wandsworthu, a pokud mají peníze, v Kensingtonu. Máme zazobance všude kolem sebe, ale jsou to pokrytci, kteří nejraději ze všeho vymetají večírky, nebo hejskové a fifleny s unylýma očima. Máme šlechtu z bývalých závisláků a hojné množství trendy toryovských kámošů Davida Camerona. Jejich výsada chodit do veřejných škol je v jednom z etnicky nejrozmanitějších koutů této země značně rozředěná. Podle posledního sčítání lidu žije v Severním Kensingtonu, nejdírovatější díře městské části Kensington a Chelsea, a taky nejzábavnější, více než devadesát různých etnik. Takže jo, někdy jsem vesele zamávala a pozdravila se se synem nějakého vévody nebo potkala muže, který napsal scénář k seriálu Notting Hilla zrovna se coural v sousedství v bundě s kapucí.

Stejně tak tu ale je spousta dalších vláken, z nichž se skládá „britskost“ – druhá, třetí a čtvrtá generace Portugalců, Marokánců, Španělů nebo Kolumbijců – taky nedávní příchozí ze Súdánu a Somálska. A podezdívku toho všeho, masivně zejména o víkendu na srpnový státní svátek, tvoří přistěhovalecký kontingent z Karibiku, lidé, které přivezla loď Windrush v padesátých letech. Magie spočívá v tom mixu. Znám tu všechny sorty lidí, ale nikoho ani trochu vzdáleně tak jako Hugh Grant nebo jeho okouzlující, roztržití, neškodní kámoši v tom filmu. Hugh bydlí na Earl’s Court na druhé straně čtvrti. To ví každý, ne?

Stavím se v kavárně do fronty a podívejme se, kdopak to tu je, Keith, elegantní markeťák ze Severního Irska. Je tak pečlivě nažehlený, že nechci, aby mě viděl takhle paranoidní, rozklepanou z kocoviny. Chci se zdekovat za nějakou mladou Francouzku v pánském kabátě od Crombieho, aby si mě ve frontě nevšiml. Ovšem ještě předtím vedle něho zmerčím hnědobílého vipeta. Touha pohladit si ho je tak silná, že překonává i stud z mých starých orvaných džín. „Ahoj, Keithe,“ povídám, usmívám se a vykláním se z fronty. „To je tvůj pes?“

„Kate!“ Zdraví mě tak nadšeně, že mě to odzbrojuje. „Jo, to je můj kluk, jmenuje se Castor.“ Pes se ode mne nechává pohladit od vršku hlavy po celé páteři a celou tu dobu klidně stojí. Účinek se příliš neliší od dávky Valia. Na mé kůži pořád ještě ulpívá cigáry prouzený sajrajt z minulé noci a já to se smíchem před Keithem zlehčuju pár vysvětlujícími detaily o smradu z kocoviny a ranním uléhání do postele. Chechtá se tak, že mi to zní jako „to znám“, jako rytmus ponurého soucitu. „Co jde nahoru, musí jít zas dolů.“

„Přesně!“

Sedáme si s Keithem k plastovému stolku, každý s hrnkem proklatě silné kávy. Hraju si s hedvábnýma ušima jeho psa, dělá mi to dobře, ohýbám si je mezi prsty, kloužu mu rukama po zádech, má měkkou hladkou srst. Málem vzdychám slastí. „Je krásný, Keithe.“ Pes je klidný a tichý. Stojí vedle mě.

Plakala bych jako katolík prosící u paty kříže o odpuštění a věčnou lásku. Místo toho říkám: „Jací jsou, tihle vipeti? Potřebují hodně pohybu?“

„On je vlastně lurcher, kříženec. Bůh ví, jaký další plemena má v sobě namíchaný, ale z vipeta má určitě hodně, a možná taky něco z labradora. Sehnal jsem ho na jednom statku v Kentu za sto liber. A ne. Venčím ho dvakrát denně a jinak spí.“

„Taky bych chtěla psa,“ říkám.

Chvíli klábosíme o práci. „Už bych se měla zvednout a jít domů psát.“

Vrhá na mě cynický pohled zpod zvednutých obočí. „Vážně? Pojď se projít.“

„Ach, tak jo.“

V Keithově audině stojí Castor vzadu s bradou opřenou o opěrku mého sedadla. Cítím jeho dlouhý teplý čenich vzadu na krku. Povídáme si o tom, jaké to je mít psa v Londýně. „Tihle psi jsou skvělí. Nemusíš mít ani žádnou zahradu. Jsou klidní. Jsou čistotní.“

U nás doma se vždycky říkalo, že psi do města nepatří. Pes v Londýně je nešťastný. Od malička jsem chtěla psa, ale pod bičem víry, kterou mi od narození vtloukali do hlavy, jsem se musela té představy vzdát. Psi a Londýn nejdou dohromady. Procházíme se po Wormwood Scrubs, šedesátiakrovém, téměř liduprázdném prostranství křovinatých luk a řídkých hájků nedaleko známé věznice. Doteď jsem neměla tušení, že tu něco takového je.

Po návratu domů odstraňuju veškeré důkazy své rekonvalescence z promarněného dne. Uhlazuju prostěradlo a vytřepávám peřinu, likviduju stopy své upocené depky. Stelu postel tak pečlivě, že vypadá, jako by ji ustlal Charlie. No, tak pěkně zase ne. Ale žádné jeho znechucené funění a odfukování z pohledu na kocovinou rozkorejněnej pelech se konat nebude. V záchvatu polepšení a aktivity si chci napumpovat novou energii do zdecimovaného těla. Co jde nahoru, musí jít zas dolů – a zase nahoru.

Tim mi posílá esemesku: „To jsme se zase v noci rozšoupli, co? Rád jsem tě viděl.“ Mažu ji. Slyším přicházet Charlieho, vrací se domů, v naleštěných botách, klap-klap po chodníku, s elegantní koženou aktovkou v podpaží. Pravděpodobně ještě vyřizuje důležité hovory, ale já vím, že se současně taky bojí, v jak chaotickém stavu nalezne svůj byt a svou nepořádnou samostatně výdělečnou přítelkyni.

Jeho kroky zvonivě duní na kovových schodech k jediným dveřím, které máme, okna jsou zapařená od vaření. Uvnitř – vábivá vůně česneku restovaného na másle.

Chci něco říct, zvedá ruku. Je to tak, s někým hovoří. Rámusím kolem něho a hledám něco, čím bych si mohla zaměstnat ruce, zabíjím čas, abych mu konečně mohla říct, co tak naléhavě říct potřebuju.

„Jasně. Ano? Promiň.“

„Dnes jsem potkala Keithe a on má psa, víš, je to lurcher, kříženec vipeta, jmenuje se Castor, no a jeli jsme se projít do Wormwood Scrubs, je to tam obrovský, fakt rozlehlý, a odtud je to jen pět minut a je to tam ideální pro venčení psů a já si myslím, že bychom si ho měli pořídit. Myslím, že bychom si měli pořídit psa.“

„Skvělej nápad, Foxi,“ říká. To jméno, Fox, Lištička, mi dal, když jsme se ještě váleli v oxytocinové slasti naší zamilovanosti. „Zařiď to. Co bude k večeři?“

Část první

Ztracená žena

Kapitola 1

Psa pod stromeček, tak zněl plán. Ale pořídit si psa, byť jen podvraťáka, není zas tak úplně hračka. Je to složitá procedura. Dva měsíce k nám chodily ženy středního věku v botách s gumovými podrážkami a v šusťákových bundách, šmejdily nám po bytě, inventarizovaly nám zařízení a kladly otázky. Úplně jako poldové.

Zamítly nám jednookého Zaca a taky Honey. Pokaždé jim vadily dvě věci.

Za prvé, nemáme žádné zkušenosti. Ježíšmarjá, to je to tak náročný, mít doma psa? Lidi mají děti a nepotřebují k tomu schválení od nějaké Maureen z organizace SOS Lurcher.

Pokouším se získat si jejich důvěru, dávám se s nimi do hovoru. Marně, mají zavřeno. Zapomeňte na Carlton Club, pokuste se získat si důvěru členů spolku SOS Lurcher – snazší by bylo koupit si na černém trhu plutonium-239.

Za druhé schody, na které poukazují a s naprostou vážností nám vysvětlují, jak by byly nebezpečné pro lurchera s jeho dlouhýma tenkýma nohama. Máte tu moc schodů, sorry. Ne. „Ale ten pes po těch schodech do naší ložnice nebude muset nikdy lézt, protože psi v ložnicích nespí,“ argumentuju. Prosím. „Nahoru psa pouštět nebudeme.“

Jim nicméně stačí, že ty schody tam prostě jsou. To jsem nečekala. Končím s lurcheřími specialisty a uchyluji se do teritoria občanských iniciativ. Není to registrovaná charita a zaměřuje se na záchranu všech možných zvířat, od morčat po osly. Nacházíme u nich psa: „Merlin, lurcher, čtyři roky“, směsku zhruba připomínající psa, špinavě pískové barvy. Na webu je jediná jeho fotka a je černobílá, je na ní v zavazadlovém prostoru auta. Sedí jako sfinga, tváří se k smrti vyděšeně. Na můj vkus má do lurchera až moc daleko, ale já už to nemůžu dál vydržet. Chci psa.

Další kontrola, zase nějaká žena v šusťákové bundě. Tentokrát je doma i Charlie. Paní má problémy s těmi vražednými schody, ale zdá se, že jí to přece jen nevadí tolik jako těm předchozím návštěvnicím z lurcheřích útulků. „Jsou moc strmé a nemají podstupnice. To by mohlo být velmi nebezpečné.“

„Ten pes nikdy nahoru nepůjde. Nahoru psy nepouštím,“ říkám a snažím se zapůsobit tím nejlepším dojmem protivné staré fúrie.

„A já objednám ke schodišti skleněné podstupnice. Udělám to hned,“ dodává Charlie.

„Ach,“ říká ta paní. „To by mohlo pomoci.“

O čtyři dny později, v úterý večer, mi volá jakási žena z útulku, představuje se jako Sára a říká mi, že jestli „Merlina“ chci, je můj. Ty skleněné podstupnice už jsou na cestě, říkám jí.

„Výborně, protože musím vidět fotografie jako důkaz, že jste to udělali. Ty schody jsou prý velmi strmé.“

Když Sára volá, sedím zrovna u svého masivního psacího stolu z třešňového dřeva a jsem asi tak v polovině článku, který mám napsat a měla jsem ho odevzdat už v pondělí dopoledne. Je to 1200 slov o fenoménu zvaném „drunkorexie“. Drunkorexie znamená, že nejíte, abyste mohli pít alkohol. Není těžké vygooglit si k tomu případové studie.

Během našeho telefonního hovoru se mé poznámky o drunkorexii zaplňují čmáranicemi a klikyháky. Samí psi.

„Jeho minulý majitel si ho také vzal z útulku, ale nedělalo to dobrotu, proto ho máme zase tady. Nesnášela ho fena domácích, takže nám ho vrátili, ať se ho ujme někdo jiný.“

„Jaký je?“

„Ó, je to moc milý pejsek. Starám se o něho už tři měsíce. Nechápu, proč si ho ještě nikdo nevybral. Moc rád se venčí a je poslušný, vůbec netáhne. Ideální pro něho bude mít jen jednoho pána. Nejlépe paničku, která žije sama, tak to těmhle psům vyhovuje ze všeho nejvíc.“

„Můj přítel je příjemný člověk, moc hodný,“ říkám.

„Ano, to je dobře, jen si dávejte pozor, abyste nezvyšovali hlas, on by si hned hledal nějaký kout, kam se schovat, nebo by mohl utéct, nebo by vám třeba mohl znečišťovat byt. Je to zdatnej hafík, ale je plachej.“

Slyším tu hantýrku realitních makléřů, v níž má každá fráze nějaký skrytý význam. Překládám si, „nikdo si ho nevybral… nejlépe jen jeden páníček… nemá hygienické návyky… zdatný… plachý“, a vidím před sebou nevrlého psa, který občurává nábytek, kouše lidi a zdrhá. Představuju si psa, kterého nikdo nechce. „Takže co jsme my? Jeho třetí majitelé?“

„Pokud vím, tak ano.“

Sára se vyjadřuje jako všichni milovníci zvířat. Její neochota sdělovat detaily nepramení z nějaké agresivity nebo tajnůstkářství, ale z toho prostého faktu, že v jejích komunikačních vzorcích mají přednost jiné bytosti než ty lidské. Za mé projevy neskonalé vděčnosti se mi od ní nedostává ani ždibíčku uznání. Moje zvědavost jí je na obtíž. Já se ale stejně chci o tom psovi dozvědět víc.

„Původně to je nalezenec, někdo si ho všiml, jak se potuluje po ulicích kdesi v Manchesteru. Neměl čip, neměl obojek, takže kdo ví?“

„Máte představu, čeho je směskou?“

„No, má trochu kratší nohy, myslím, že by to mohl bejt perskej chrt kříženej s labradoodlem, ale vážně nevím.“

Labradoodle/saluki? To nebyl zrovna lurcher té královské rasy, jakou jsem měla na mysli. Líbili se mi spíš takoví ti střapatější, hrubosrstí lurcheři. Mají robustní tělo, jako normální voříšek, ale dlouhé nohy a jsou štíhlí a vypadají královsky vznešeně, jako by měli ten nejušlechtilejší rodokmen. Vedle takového psa by mi to zatraceně slušelo, myslela jsem si. Střapatý se tenhle pes, Merlin, zdál být dost, ale může lurcher vůbec ještě být lurcher, když je zkřížený s labradoodlem? Určitě to bude prostě nějaký labraalík nebo salabramíša. Ať to bylo cokoliv, rozhodně se nezdálo, že to bude takový vychrtlý, distinguovaný, noblesní cikánský pes, jakého jsem si představovala.

Hlavou mi běží spousta nepěkných myšlenek. V neposlední řadě můj konzumentský přístup k nákupu živé bytosti. Také si teď, když jsem k adopci tohoto Merlina svolila, říkám, jestli není s útulkem v Essexu a s tímhle psem něco v nepořádku. Jako když vám dá nějaký muž najevo, že vás má rád, a vy se od něho klidíte – je určitě nějakej divnej.

„Myslím, že u vás bude spokojenej. Nechápu, proč vám tolikrát psa zamítli.“

Počítám, že ta skleněná anabáze bude trvat několik týdnů. Budu mít dost času promyslet si, jestli si vůbec doopravdy psa pořídit chci. Takže mě zaráží, když Sára říká: „Můžete si ho vyzvednout v sobotu.“

Moc brzy. Nevím, jestli Merlina chci. Neměli bychom si ho nejdřív zajet prohlédnout a zjistit, jestli si padneme do oka? Nemělo by k nám zavítat víc šusťákových inspektorek se seznamy položek ke kontrole z řad těch samozvaných pso-sociálních pracovnic? Nechci psa s labradorem nebo podvraťákem v genech. Chci lurchera.

„Tuto sobotu?“

Sára by asi měla vědět, že mám ještě pochybnosti.

„Ano. Budu na vás čekat v poledne na parkovišti dálničního odpočívadla Thurrock Services. Poplatek za adopci je sto šedesát liber, platba v hotovosti, a doneste si vodítko.“

„Budu tam. Skvělé. Děkuju vám. Fantazie. Ještě jednou díky. Moc vám děkuju.“

Vypadá to, že další velké životní rozhodnutí – jako otěhotnění, profesní dráha a jak přežít ve stáří – za mě zase udělal osud. Charlie na osud moc nespoléhá. Plánuje na pět let dopředu a bude mít důchod. Vstává v pět ráno, aby to stihl do fitka.

Volám své matce. „Mami, sehnali jsme toho psa. On – “

„Ale ne, on je to pes? Neberte si psa, vezměte si radši fenu. Psi se toulají. Všude čůrají, a – “

„Už musím končit. Sorry.“

Zapomněla jsem, že moje matka je proti psům vysazená, taková latentní psí misandrie, jejíhož zdroje jsem se nikdy nedopátrala. Jako většina žen, slovo „Muži!“ nevyslovuje, ale vždycky ho opovržlivě tak jako vyplivne. Ne všechny ženy její generace byly Gloria Steinemová nebo poslankyně za labouristickou stranu – genderový boj na straně těch méně viditelných z generace mé matky probíhal formou pasivní agrese, o které se ve významných feministických traktátech nepíše, a ústil do malých vítězství na bitevním poli za zavřenými dveřmi bytů.

V souladu s jejím odmítavým postojem vůči patriarchátu je i přesvědčení, že je lepší vlastnit fenu nežli psa, a stížnosti, neutuchající, na manžely. Nezajímala jsem se o to, s jakými genitáliemi přišel můj pes na svět, ale teď mě těší, že je to pes a ne fena. Je mi čtyřicet šest a půl a pořád se ještě dětinsky raduju ze všeho, v čem nejsem jako moje máma.

Oba jsme se těšili, až si psa přivezeme domů, a neminul jediný den, abychom nezavedli řeč na to, jaký asi ten náš nový chlupáč bude. Několikrát jsme si vyrazili na procházku do míst, kam ho možná budeme chodit venčit, abychom se ubezpečili, že budeme tomu tvorovi schopni zajistit skvělý život. Ukázala jsem Charliemu místečko pod mým psacím stolem, kde by pes mohl mít svou vlastní „kancelář“, prostor stranou od lidí, kde je přítmí a klid, a stejně jako já ve své kanceláři tam bude moci klidně a nerušeně sedět a nic nedělat. Líbila se mi představa, jak mi bude spát na prstech u nohou. Třeba budu i víc psát, když budu mít psa jako kolegu.

V mezičase mezi rozhodnutím pořídit si psa a jeho vyzvednutím došlo v naší domácnosti ke všeobecnému povznesení nálady. Měli jsme něco jiného, o čem se dalo přemýšlet, než jen práci.

Za večerů, než jsme si ho odjeli do Essexu vyzvednout, jsem sedávala v posteli a hltala knihu Jackie Drakefordové The House Lurcher (Lurcher v bytě) jako nějaký román do letadla. Snažila jsem se přimět Charlieho k bdělosti nadšeným předčítáním o záležitostech jako motivace, střevní paraziti a zdravá psí stolice.

„Pokud vás lurcher nepovažuje za sebe hodné, je schopen uzavřít se zcela do sebe… Lurcher sice moc neštěká, ale má bohatý slovník zvuků, takzvanou ‚lurcheří mluvu‘… Lurcher dělá věci s vámi, ne pro vás, a pokud si to zasloužíte, je vaším absolutně věrným společníkem.“

„Mmm, zajímavé,“ mumlal Charlie pod dekou.

„… Syrové kosti s masem jsou doplňkem přirozené stravy pro psy a měly by se psovi dávat třikrát až čtyřikrát za týden… Posloucháš?“

Nesouvislé mumlání vystřídal brutální pšouk zpod deky signalizující, že nikoliv. „Lurcher je…“ Už chrápe. Tak to bychom měli. Ještě celé hodiny si budu číst, zatímco on bude vedle mě spát.

Budu upřímná, sladit naše odlišné životy byl docela mazec. Charlie žil zběsilým tempem poháněným dvojitými macchiaty a ambicemi. Jeho dobou nečinnosti byla doba spánku. Vedle něho jsem byla já se svými siestami, neustále na štíru s termíny a všudypřítomnou chaotičností. Touha po psovi a jeho shánění vytvořily míruplné ohnisko, které jsme se od té doby, co jsme se k sobě před rokem nastěhovali, horko těžko snažili najít.

V sobotu, když jsme si jeli Merlina vyzvednout, mi v levém spánku tepalo lehkou bolestí z tequily po koncertě kapely Libertines předchozího večera. Za sametovou šňůrou jsem neskončila proto, že bych o to stála, jen jsem prostě šla kolem a uviděla tam pár známých. Honorace u vyhrazeného stolu se jako obvykle bez zábran hlasitě bavila, aniž by brali ohled na to, že kapela na pódiu hraje. Místo aby je těšilo, že byli pozváni, chovali se, jako by to bylo jejich nezadatelné právo. Všechno zdarma, po celou dobu, pro všechny. Tahle sebranka má přístup všude a nemusí skoro za nic platit. Jen mít je tam je čest.

Kecy, kecy, kecy. Podporuje je Patti Smithová, víte to? Ó, fantastické! Patti je úžasná, zbožňuju ji. Kecy, drby, kecy, drby. Drby. Zlatíčko. Lidi, místa, věci. Zlatíčko. Zlatíčko. Lidi, místa, věci. Byli mezi nimi úspěšní lidé, a další, kteří tam byli zásluhou svého manžela nebo manželky, původu, krásy, peněz nebo všeho dohromady, nebo prostě proto, že někoho znají, patrně, a ví se o nich, že nezkazí žádnou zábavu. Všechno to byla jaksepatří snobárna, s velkými šály a rozevlátými šaty. Samé nóbl modely.

Neměla jsem v úmyslu pít, ale pila jsem. Hlavním sponzorem byla firma Patrón, producent mexické tequily. A já si dám ráda koktejl Margarita, nebo i čtyři. Kocovina nakoupená na nočním tahu, na který vyrazíte s intelektuální elitou po koncertě nebo podobné kulturní akci, se často svým únavným způsobem vláme do významných dnů jako svatba, pohřeb, důležité interview, tak proč by mě nemohla provázet i na cestě za mým prvním psem?

Pár lidem na koncertě jsem řekla, že nazítří si přivedu domů psa. Někdo to komentoval: „Ano?“ A někdo jiný: „Skvělé!“ V podstatě to všem bylo putna. Vzhledem k sebestřednosti a ignoranci typické pro lidi, co tyhle rauty vymetají, bych si klidně mohla jet pro bílého tygra a nikomu by to nestálo za víc než zívnutí.

Charlie tam se mnou nešel. Chodívá jen zřídka. „Nestojím o to být tvůj ‚plus jeden‘ na guest listu.“

Chvilku poté, co se v sedm rozřinčel budík, říká: „Tak jo,“ tónem: „je na čase jít do toho“.

Je svěží a plný energie. Ještě pár minut leží v posteli, pak znovu pronese: „Tak jo,“ a vstává. Je osprchovaný, upravený, navoněný a má vypité kafe dávno před tím, než zvednu hlavu z polštáře. Stihl už taky zaběhnout na nákup a zopakovat si látku ke své poslední zkoušce z účetnictví.

Mám pořád ještě velmi citelnou kocovinu, ale ranní světlo mi tentokrát nepřináší ani tak fyzické utrpení, jako spíš strázeň mentální podstaty. Připadá mi, jako by mi nějaké malé stvořeníčko obezřetně ťapkalo čelním lalokem sem a tam, a to vybržďuje mé exekutivní funkce, ty části mozku, které vám říkají vstaň a makej.

Charliemu jeho exekutivní funkce nic neblokuje a nádavkem k omezením, která jsem si sama přivodila, je jeho hyperaktivita. Čím víc toho dole v bytě dělá, tím méně se mi chce vstávat. Z kuchyně na mě útočí zvuk mixéru, to si připravuje svůj ovocný koktejl. Není to jen ten rámus. Jde o to, že je to zelené a doporučila mu to známá, závratně krásná výživová poradkyně. Já bych si spíš dala pytlík Combo Mix, což znamená zastavit se cestou, až si pojedeme pro toho psa, u Markse & Spencera.

„Tak jo. Už vstáváš?“ ptá se nahoru. Vím, co ve skutečnosti chce říct: „Vylez už konečně z toho pelechu, ty líná krávo.“

Ano, ano. Házím na sebe oblečení z včerejšího večera, pachtím se po schůdcích dolů a snažím se přihrát si nějaké příjemnější vůně. „Dáme si čaj?“ ptám se.

Popuzuje ho mé rozkošnictví, to, jak se pořád sápu po nějakých požitkářských elixírech jako třeba Strong Assam s plnotučným mlékem, a štěkne jen: „Ne, Kate.“ Tu část dne, kdy se pije čaj, má zjevně už nějaký čas za sebou. Dlouhý čas. „Musíme jet.“ Jako by mě opařil. Když mám kocovinu, jsem přecitlivělá. Připadá mi, že se na mě utrhuje jen proto, že jsem to já.

Charlie věděl, do čeho jde. Tvrdí, že se do mě zamiloval, když mě viděl jet v sousedství s jablkem v ruce a s odpadkovým pytlem přivázaným k rozbitému střešnímu oknu omlácené Hondy CD-X, která mě stála čtyři sta liber. Říkala jsem jí moje banánové Porsche.

„Nechceš jezdit mým autem?“ navrhl mi, když mi to moje neprošlo technickou. „Skoro ho nepoužívám.“

Tak vypadala předehra našeho dlouhotrvajícího vztahu.

Servis, aby byl banán zase jízdyschopný, by stál odhadem patnáct set liber, vybalancovala jsem to s prudce se smršťujícím trhem volné žurnalistiky a řekla jsem ano, děkuju ti, jestli ti to vážně nebude vadit.

„Naopak. Líbí se mi, když v něm jedeš a já si pak sednu za volant a cítím vůni tvýho parfému,“ řekl.

Ó, takový sladký a romantický moment! „Cítím vůni…“ A ano, to nebylo všechno, co se tenkrát stalo. Byl to zlomový okamžik, v té době nepatrný, ale významný. Vzdala jsem se do určité míry své nezávislosti. Charlie mě začal podporovat. Vždycky jsem snila o rovnoprávnosti a teď jsem měla spoustu vlastních peněz. S přispěním zlomoci nekonečného kreditu na dvacet let jsem bláhově takovému dojmu podlehla. Dělala jsem všechno pro to, abych nemusela poslouchat „to-není-z-tvejch-peněz“, a teď se to všechno vracelo – ne jen mně do života, ale do světa obecně – a já jsem žila v nepřetržitém úzkém vztahu s kartou Visa, berňákem a mým finančně gramotným přítelem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztratil se pes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.