THE MISSING ONES

Copyright © 2019 by Edwin Hill. All rights reserved.

Translation © Jan Čermák, 2020

ISBN 978-80-242-6564-3

Věnováno Jennifer

Čtvrtého července

Ostrov Finisterre, stát Maine

Lydia do sebe doslova hází housku plněnou humřím masem, kterou si koupila v bistru Molo. Sousta z ní utrhává, jako by od neděle nejedla. Jako kdyby tu cennou chvíli volna chtěla raději strávit s ním než vychutnáváním svačiny.

Nebo si to tak Rory aspoň představuje.

Celou dobu, co se ti dva znají, kam až Roryho paměť sahá – rozhodně to začalo ještě předtím, než Lydia způsobila pozdvižení svým útěkem s Treyem, chlapíkem z pevniny – nepřestával Rory přemýšlet, jaké by to bylo, kdyby po něm Lydia toužila tak, jak on prahne po ní. Snil o jejích dotecích, o jejím dechu na svém zátylku, o slovech, která mu šeptá do ucha. Ve svých fantaziích se vedle ní probouzel a sledoval ji, jak spí. A nacvičoval si vyznání lásky, na které reagovala přiznáním, že o jeho lásce ví, že o ní vždycky věděla, a že ho také miluje. Vroucně miluje.

Ale v hloubi duše našel pochopení. Před lety ho přesunula do kolonky kamarád. Anebo, ještě hůř, bratr.

„Tohle mě stálo osmnáct babek,“ prohodila Lydia. „Člověk by čekal, že mi Maggie udělá cenu. Ale já si prostě dopřeju. Vždyť je svátek, ne? Všichni kromě místních mají den volna. Já jsem ráda za deset minut.“

Oba najednou váhavě ustupují od větrem ošlehaného stánku se smaženými mořskými plody. Z těl jim odkapávají krůpěje potu. Tlachají spolu.

Patří to k jejich každodennímu rituálu. Rory nejdřív zajde do pekařství, ve kterém Lydia pracuje. Vystojí si dlouhou frontu, dokud si ho Lydia nevšimne a nepřinese mu kávu tak, jak ji má rád – ledovou, bez mléka, s jedním cukrem.

„Kromě tebe neznám nikoho, kdo by pil ledový kafe bez mlíka,“ poznamená.

„Hlídám si figuru,“ vysvětluje jí a poplácá se při tom po břiše.

Stejný rozhovor. Každý den. A po něm se vydávají na tuhle procházku, během níž si Lydia pořídí brzký oběd. Pracovat začíná ve čtyři, takže kolem desáté už se její den v podstatě chýlí ke konci.

„To je mi ale podívaná,“ prohodila.

Úzké nezpevněné pěšiny malého ostrůvku Finisterre, který se rozkládá necelých třináct kilometrů od pevninské části státu Maine, zaplnily proudy návštěvníků. Lidé míří do koloniálu, odkud se přesouvají k hotelu, trhají kusy cukrové vaty, mávají vlaječkami a oslavují léto. Bok po boku se pohybuje dav přespolních, kteří se navzájem neznají. Rory je jediný strážník, který během slavností drží hlídku, takže se musí mít obzvlášť na pozoru, ale teď sleduje Lydii, jejíž zrak se přesouvá z masy návštěvníků, kteří pochodují po cestě přímo před nimi, k přístavišti v pozadí. Její oči ladí s barvou vody i oblohy a vůbec se vším krásným. Zajímalo by ho, jestli po něm aspoň jednou za celou tu dobu zatoužila. Po vysokém fešákovi ve formě, který si rád představuje, jak se k ní v tichosti přikrádá.

„Na, ochutnej,“ vybízí ho Lydia a natahuje k němu ruku, v níž drží papírovou loďku s červenými pruhy, ve které si hoví houska s krabem.

Rory by ochutnávat neměl, protože sdílet mezi sebou jídlo už něco znamená. Jenomže oni už spolu jídlo sdíleli, už spolu v průběhu celého života sdíleli všechno. Maso přežvykuje ústy tak vyschlými, že si sotva dokáže vychutnat jeho nasládlou chuť. A ona ho vnímá – doopravdy ho vnímá – tak, jako to neumí nikdo jiný. Jak to nikdo jiný nikdy neuměl.

„Snědl jsi toho tak za čtyři dolary,“ oznamuje mu. „Naval je.“

Rory sahá po peněžence a schválně to natahuje, aby bylo jasné, že na její vtip přistoupil. Ona se tomu směje. Úplně od srdce. Panebože, jak rád by se jí dotkl. Chtěl by ji obejmout a před všemi těmi lidmi políbit.

„Sleduj,“ ukazuje mu Lydia hlavou směrem ke koloniálu. Prosklenými dveřmi couvá ven nějaká žena s mastnou rezavou kšticí a vpadlýma očima. V ruce si nese balíček čokoládových košíčků značky Hostess. „Platila jsem,“ vykřikuje. „Tak táhni k čertu.“

Rory je okamžitě ve střehu. S rukou u pasu vyráží směrem k obchodu a staví se tak mezi jeho budovu a Lydii. Ve dveřích se s koštětem v ruce objevuje majitel koloniálu Merritt a máváním dává Rorymu znamení, že jeho služeb není potřeba. „V pohodě,“ dodává. Stroze a věcně.

„Jo, všechno v pohodě,“ přitaká rusovláska, na Roryho vrhá zlostný pohled a roztrhává při tom celofánové balení, z něhož vytáhne jeden z košíčků a dvěma hlty ho spořádá. Ukazuje mu prostředníček, ale jakmile si všimne Lydie, pokusí se svoje gesto proměnit v zamávání.

„Ahoj,“ pronese Lydia a mávnutí rozpačitě opětuje.

„Zastavím se. Zítra?“ ptá se zrzka.

„Super,“ odvětí Lydia a sleduje ji, jak spěchá pryč.

„Ty ji znáš?“ zajímá se Rory.

„Potuluje se tady,“ odpovídá Lydia. „Patří k těm, co se usadili ve Viktorce. Jednou za čas se ukáže v pekařství. Koupí si kafe, zaplatí ho drobáky, co nejspíš vysomrovala, pak si do něj nasype pořádnou dávku smetany a cukru a začne škemrat o práci. Kdybych byla co k čemu, dala bych jí šanci.“

„Feťákovi nikdy šanci nedávej,“ namítal Rory. „Začnou se ztrácet věci.“

V létě přijíždějí na ostrov turisté, ale kromě nich se na něm shromažďují i takoví, kteří se snaží odněkud zmizet. Na tak malý ostrůvek nabízí Finisterre spoustu vhodných úkrytů, včetně starého zchátralého viktoriánského domu na opačném konci, kde Rory vloni na podzim našel narkomanku, která se předávkovala a jejíž mrtvolu už ohryzávali mývali. „Jak se jmenuje?“ ptá se Rory.

„Nepamatuju si. Možná Anabelle? Nebo Annie?“ odpovídá mu Lydia. „Ten barák by stejně měli zbourat.“

„O tom by sis měla popovídat se svým manželem.“

Rory už Viktorku i to, co s v ní odehrává, nahlásil státní policii – konkrétně detektivovi státní policie Treyovi, jehož je Lydia manželkou – ale od té doby se nic nezměnilo. Rory se příští měsíc chystá na státní zkoušky, jakmile je udělá, snad bude mít možnost v tom začít něco podnikat.

„Už bych se měla vrátit,“ omlouvá se Lydia.

V pekařství se fronta stále táhne až ven ze dveří, ale Rory se přikrčil do stínu jednoho z javorů, aby jejich společnou chvíli ještě o něco prodloužil. Dokonce i tady do nich horko pere vší silou. Lydii stéká po hrudi krůpěj potu, která se vsákne do jejího růžového trička. Rory radši zavírá oči, aby zabránil zírání, ale kdyby je v tuhle chvíli kdokoli pozoroval, bylo by mu jasné, jak moc ji zbožňuje. A jí to musí být jasné taky. Svůj zrak zaměřuje na houf puberťaček v upnutých tričkách a šortkách, které už ani nemůžou být kratší.

„Nečum,“ napomíná ho Lydia. „Byla bych nerada, kdyby si o tobě někdo myslel, že jsi úchyl.“

Rory něco omluvně zamumlal.

„My se takhle nikdy neoblíkali, viď?“ dodává Lydia.

Oběma je přes třicet. Sice těsně, ale i tak už trojku na začátku mají. A podobné vzpomínky na mládí a dospívání se začaly blížit spíš lítosti. „Já rozhodně ne,“ odpovídá Rory.

„Bývala bych ti za to zaplatila!“

Znovu se směje a on se k ní připojuje, protože představa jeho samotného v miniaturních šortkách ho dostala. Ale třeba by to zkusil. Kvůli ní.

Lydia vytahuje hnědý papírový sáček, který si přinesla s humří houskou.

„Dneska bez alkoholu,“ upozorňuje ji Rory. „Vždyť je Den nezávislosti.“

Lydia se kouše do spodního rtu a špulí pusu. Nebo je to jenom jeho představivost?

Rory odvrací pohled, zatímco ona si přidržuje zelenou láhev s pivem před čelem, dopřává si pořádný lok a láhev mu podává. Tohle přece nemůže vydržet. Nemůže pořád předstírat, že jí jejich napojení nedrásá srdce nebo že když dorazí domů, nestojí ochromeně pět minut nebo pět hodin uprostřed kuchyně, ponořená do myšlenek na něj, a vzpamatuje se až ve chvíli, kdy si uvědomí, že ta mražená pizza, kterou strčila do trouby, se spálila na uhel a požární alarm vřeští na poplach. Jenomže pokud skutečně cítí takovou bolest, proč by s ním trávila svoje přestávky? Proč by se tímhle způsobem trestala? Dotkla se jeho paže. Je to jako popálenina, další jizva do sbírky imaginárních ran, které se za těch mnoho let nahromadily, vzpomínky na každičký přímý dotyk jejich těl. Z tváře si vyčesává svoje tmavé vlasy. Na ničem z toho by nemělo záležet, ale opak je pravdou, aspoň pro něj, protože kdyby tomu tak nebylo, neměl by ten nejmenší důvod tady ještě otálet. Kolem pasu si utahuje zástěru a do ohonu vrací neposedný vlas. „Vypadám k světu?“

Mnohem líp než jen k světu.

„Ujde to,“ odpovídá jí.

„Zmlkni. Tihle letňáci…“ povzdychne si. „Masstňáci.1 Ale obchodu prospívají. Už jenom dva měsíce, viď?“

Ujde pár kroků, pak se otočí, a než se definitivně odebere k odchodu, ještě zacouvá, přičemž jí vlasy rozčechrává mořský vánek. „Poohlídni se po Oliverovi,“ nabádá ho.

Při vyslovení jména jejího syna se Rory usměje.

„Přines mu třeba červa. Teď se dal na hmyz. A má tě rád. Připadáš mu bezva.“

„To dělá ta uniforma,“ namítá Rory.

„Bude v tom něco víc.“

„Kde ho najdu?“

„Je s Treyem.“

A pak už odešla. Ještě zamávala přes rameno, než ji dav celou pohltil a ve vzduchu zůstala viset jako nepříjemný pach zmínka o Treyovi. Rory za ní zůstává civět déle, než by měl. Pak se vydává na obchůzku. Cítí se prázdný. Lidé ho obcházejí, jako kdyby tihle neznámí věděli, že není záhodno se k němu dostat příliš blízko. Když zaznamenají jeho výraz, na okamžik jejich šťastné tváře obezřetně znejistí. Kolemjdoucí se snaží schovat nelegální piva. Na to je ale zvyklý, být tím na druhé straně. Pozorovatelem. Rozeznávat, kdo se kolem něj pohybuje, koho je potřeba sledovat, kdo může být nebezpečný. Ubírá ze svého drsného výrazu. Sám sobě si připomíná, že on – Rory Dunbar, zástupce šéfa ostrovní hlídky – může splynout s okolím. Rozezní se mu vysílačka. Trajekt už se blíží. Musí se dostat na molo, než dorazí.

Prásk!

Nadskočí. Nějaký spratek mu za zády odpálil petardu. Než stačí sám sebe zarazit, drží děcko za ramena, třese jím a vyhrožuje mu, že jestli ještě jednou, byť jen jednou udělá něco podobného znovu, stráví noc ve vězení. Úplně cítí, jak mu tvář zbrunátněla a je rozpálená víc než slunce. Z pusy mu vylétá sprška slin. A to dítě propuká v pláč, u nosu se mu dělá nudle a Rory si toužebně přeje jenom to, aby se ten capart nikdy nedozvěděl, jak moc těžký život ho čeká nebo kolika zklamáním v něm bude muset čelit. „Už to nikdy nedělej,“ napomíná ho Rory.

Děcko odbíhá pryč.

Několik lidí odvrací tváře, zdráhají se setkat s jeho upřeným pohledem. Několik telefonů natáčí video. Koho to zajímá?

Brzy vyrazí průvod, bude se jako had vinout úzkými uličkami ostrova. Skauti, místní jazzová kapela a turistický spolek. A potom večer, až skončí přehlídka lodí, prosvětlí vodu červené, bílé, modré a zlaté záblesky ohňostroje nad přístavem. Mola budou lemovat davy přihlížejících, několik šťastlivců bude dění sledovat ze svých loděk pohupujících se na moři. I on vlastní člun. Jenomže dneska večer bude sloužit, i když si nade všechno přeje strávit noc s Lydií – leželi by spolu na palubě, noc by byla příliš teplá na to, aby se jejich těla dotýkala, ale jejich láska by byla příliš silná na to, aby se dotyků vzdali. Pozorovali by, jak ohňostroj prostupuje tmou a se syčením se proměňuje v uhlíky. Cítil by její dech, slyšel její hlas a čechral by jí zvlněné vlasy. A pak by z ní strhl šaty a ona by ho chtěla stejně, jako chce on ji. Celou noc by strávili na vodě, přílivem by se nechali kolébat ještě dlouho poté, co ohňostroj dohasl.

„Kde jsou záchody?“

Rory rychle zahání svoje fantazírování. Před ním stojí nějaký muž v růžových šortkách a bavlněné košili, který drží malou holčičku. Proč investiční bankéři tak lpí na růžových šortkách? Děvčátko tahá muže za rukáv. Ale vzhledem k tomu, že je Rory na celém ostrově jediným pověřeným strážníkem, má na starosti i takové požadavky.

„Támhletou cestou nahoru, po levé straně.“

Právě v tu chvíli zahlédne Olivera. Lydiin syn postává na kraji cesty vedle školní budovy. Klučina hledí vzhůru na nebe, kde se nad Atlantikem nechává unášet červený balónek. Lidé na ostrově mají pocit, že se tu není čeho bát. Z nějakého důvodu věří tomu, že stvořili svět, v němž dokážou vyzrát nad časem, v němž se dobrým lidem nestávají zlé věci. Rory by tomu taky rád věřil. Dokonce i v Maine, dokonce i na téhle malinké tečce v širém oceánu, přijde člověku podivné, když narazí na čtyřletého chlapečka bez dohledu.

„Olivere!“ zvolá Rory.

Když ho chlapec pozná, rozzáří se mu na tváři úsměv. Pozvedne dlaň a oba si plácnou na pozdrav.

„Na co to koukáš, kámo?“

„Bavooon,“ odpovídá Oliver, ukazuje na nebe sice radostně, ale zároveň se slzami na krajíčku.

„Kde máš taťku?“

Oliver krčí rameny.

Rory se snaží v davu rozpoznat Treye, který by měl být tady, se svým synem, chránit ho. Nebylo to poprvé, kdy Trey nechal Olivera o samotě, ale ještě nikdy zrovna o svátku, kdy je všude kolem tolik cizích lidí, a tudíž hrozí tak velké riziko, že se může ztratit. Lydia by o tom měla vědět. Někdo by jí o tom měl říct.

„A co takhle ti někde sehnat nový balónek?“ nabídne mu Rory. „A taky seženeme taťku. Kdy jsi ho naposledy viděl?“

„Nevim,“ odpoví Oliver a uhání pryč.

Rory vybíhá za ním. O kus dál v přístavu bafá trajekt kolem malinkého neobydleného ostrova Bowman. Rory musí být na mole dřív, než dorazí. Patří to k jeho povinnostem. Chytá Olivera a zvedá ho nahoru. „Podíváme se, jak loď připlouvá,“ láká ho. „Spolu. Pete tě možná pustí nahoru na palubu.“

Pete, Roryho bratr, je kapitánem trajektu. Oba dva žijí společně v domku těsně za městem. Rory drží Olivera za ruku a stojí s ním na samém kraji mola, směrem k vodě. Kolem nich se shlukují davy. Trajekt z přístavu Boothbay připlouvá dvakrát denně. Vypustí novou várku návštěvníků a zároveň odveze tu předchozí. Dneska může dokonce už odtud Rory sledovat houf pasažérů namačkaných na horní palubě. Dorazili na denní výlet, vrátí se spojem ve čtyři hodiny odpoledne, jinak by tu večer zůstali trčet. A vypořádat by se s nimi musel Rory.

„Děláš si srandu?“

Rory se otočí a zjistí, že za ním stojí Trey. Je vysoký, ve snobsky značkovém oblečení, husté tmavé vlasy mu spadají přes oči a stejně jako stovka jiných chlapíků na ostrově vypadá, že se právě vrátil z jachtařské regaty. Vyvrací stereotypní představu o státním policistovi. „Ty mi snad chceš unést syna, nebo co?“ dodává a bere Olivera kolem ramen. Ten se ale tiskne k Roryho noze.

„Nechal jsi ho tam,“ namítá Rory.

„Jo, odskočil jsem si. Čekalo mě fajn překvápko, když jsem vyšel ze záchodu a po něm se slehla zem. Posledních pět minut jsem slušně vyšiloval.“

Trey se k Rorymu chová jako k nějakému poskokovi. A nebo ještě hůř, jako kdyby se vůbec neznali. A podařilo se mu v Rorym vyvolat pocit, že něco provedl. Přitom to byl Trey, kdo nechal čtyřleté dítě o samotě, připomíná si Rory v duchu. Kdyby sám nezasáhl, nedělal by zodpovědně svoji práci.

„A opovaž se to vyslepičit Lydii,“ dodává Trey. „Stejně ti to nepomůže dosáhnout toho, co chceš.“

„Čeho chci dosáhnout?“ ptá se Rory.

Koutek Treyových úst se zkřivil v posměšek. „Odpověď na tuhle otázku známe oba dva. Stejně jako kdokoli z tohohle ostrova. Včetně Lydie.“

Rory cítí, jak mu hoří tváře. Musí v sobě sebrat všechnu sílu, aby odolal upřenému pohledu, kterým na něj Trey zírá. Promluvit si ale netroufá, protože dobře ví, že by ho jeho hlas zradil.

„A doneslo se ke mně, že ses přihlásil na státní zkoušku,“ přikládá mu Trey. „Už zase. Potřetí, ne? Dám ti radu. Jednou z věcí, kterou jako státní policajt potřebuješ, je zdravý úsudek. A ten má těžko někdo, kdo se tady potuluje s děckem, co mu nepatří.“

Oliver ukazuje směrem k obloze.

„Co je?“ vyštěkává Trey na chlapce.

„Bavooon,“ odpovídá Oliver.

„Nežvatlej,“ napomíná ho Trey. „A ten balónek sis nechal uletět sám, ne? Říkal jsem ti, ať ho pořádně držíš.“

„Utečte!“ křičí někdo na molu.

Rory je rázem ve střehu. Do přístavu se jejich směrem bez známky zpomalování řítí trajekt. Všimne si, jak se na lodi jedna z náctiletých pomocnic snaží prorazit si cestu zalidněnou palubou k můstku. K Rorymu se hrne živá zeď lidí, v nastalém chaosu ztrácí přehled o tom, kde je Trey, ale podaří se mu popadnout za ruku Olivera a nasadit si ho na ramena. Chlapce odnáší ke sloupku u Mola, daleko od davů i přístavu. „Tohohle se oběma rukama drž,“ přikazuje mu. „A nehni se odsud. Ani o píď.“

Pak nad hlavou mává rukou, uhání zpátky přímo proti davu. „Ustupte zpátky,“ křičí na něj, „utečte!“

Všude kolem něj se ozývá lidský křik. Vidí před sebou tváře plné paniky, je to směs úplně cizích lidí a přátel, které zná celý život. A trajekt stále míří na ně – šedesát metrů, pak padesát, čtyřicet, dokud na poslední chvíli nezařadí motory zpětný chod a loď nezačne zpomalovat. Nesnesitelně zdlouhavým pohybem připlouvá k pilířům na molu. Směr plavby změnila jen pár vteřin před hrozící srážkou.

Rory zavírá oči a má intenzivní pocit, že se po posledních pěti minutách konečně zase nadechl. Obrací se k davu. „Všechno je v pořádku,“ zvolá. „Můžete se zase uklidnit.“

Po boku se mu objevuje Trey. „Není náhodou kapitánem lodi tvůj brácha?“ ptá se.

„Moc dobře víš, že je.“

Rory si sundává z pásku vysílačku a volá na trajekt. Na druhé straně se ozve někdo z pomocníků, nejspíš ta mladá holčina. „Dej mi Petea,“ křičí Rory do vysílačky.

„Nemůžu,“ zní odpověď.

„Proč ne?“ zjišťuje Rory.

„Zkolaboval.“

„Co se mu stalo?“

„Nemám tušení.“

Rory nechává vysílačku sesunout podél těla a záměrně se vyhýbá tomu, aby se podíval na Treye. V tu chvíli ho někdo popadne za paži. Je to Lydia. S očima navrch hlavy. „Kde je Oliver?“ ptá se.

Zvěsti o tom, že málem došlo k nehodě, už nejspíš doputovaly až do pekařství. „Všechno je v pohodě,“ uklidňuje ji Rory. „Nic se nestalo. Je tady kousek.“

„Kde?“ dožaduje se Lydia.

„No tamhle,“ odpovídá Rory a ukazuje směrem k Molu, kde Olivera zanechal s pokynem, aby se z místa ani nehnul.

Jenomže chlapec tam není.

PONDĚLÍ
23. ZÁŘÍ

Kapitola 1

Hester Thursbyová nacpala plastovou tašku plnou malých krekrů ve tvaru zlatých rybiček do princeznovského batůžku své neteře Kate. Dneska bude všechno jinak, pomyslela si Hester.

„Dneska bude všechno jinak,“ pronesla svému odrazu v zrcadle u vstupních dveří do bytu v Somerville ve státu Massachusetts. Pak to ještě devětkrát zopakovala, aby se ujistila, že to tak skutečně bude.

Kate odstrčila misku s lupínky Cheerios z prostírání na kuchyňském ostrůvku až do dřezu. Pak seskočila z barové stoličky dolů na zem, což byl pohyb, který v Hester neustále vyvolával přesvědčení, že si to dítě rozsekne lebku. Jenomže Kate byly v srpnu čtyři, naučila se používat zájmena (konečně!) a teď si nenechala vymluvit, že bude sedět na židli pro velké holky. Už uměla i počítat do stovky; změnila svoji nejoblíbenější barvu z růžové na zelenou; a ztratila jemnost malé holčičky. Stala se šlachovitou a vyrostla způsobem, o kterém si Hester nebyla jistá, že jí vyhovuje, ale čas zkrátka nezastavíš.

Dnešek se prostě musí vydařit. Morgan, něco mezi jejím přítelem a manželem, slavil sedmatřicetiny a Hester pozvala na večeři několik přátel. Pokud měl narozeniny Morgan, mělo je tím pádem i jeho dvojče, sestra Daphne. Daphne byla matkou Kate a nejlepší kamarádkou Hester. Na den přesně před rokem se Hester s Morganem vrátili z oslavy šestatřicátých narozenin domů a zjistili, že Daphne, která odešla z večírku před nimi, opustila město a nechala jim tam Kate s lepítkem na pyžamu. Její vzkaz zněl: Vrátím se za hodinu. Nejpozději! Od té doby o sobě dala Daphne tu a tam vědět e-mailem, ale jinak ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel, čímž na Hester a Morgana – ale hlavně na Hester – upletla bič zodpovědnosti v podobě péče o Kate. Během toho roku si Hester, která se ujala výchovy Kate, uvědomila, že by pro to děvčátko udělala cokoli a že se začíná děsit dne, kdy se Daphne vrátí a převrátí jim vzhůru nohama život, na který si mezitím zvykli. Většinu času se Hester pokoušela sama sebe přesvědčit, že by se vlastně nic tak zásadního nestalo.

I když to nebyla pravda.

Vypnula rádio. Celý týden plnily zprávy informace o hurikánu, který zdevastoval západní část Karibiku. Jeho dozvuk se teď blížil k Nové Anglii, přes kterou se měl toho večera přehnat.

Očima přehlédla kuchyň a obývací pokoj, aby se ujistila, že na nic nezapomněla. Ze dřezu trčelo nádobí od snídaně. Po podlaze se všude válely hračky – dětské i psí. To všechno může počkat na potom. Vzhledem k tomu, že auto si ráno vzal Morgan, musela se Hester s Kate dostat do školky městským autobusem z Union Square na Porter Square. Pak Hester nasedne na červenou trasu metra a dojede na Harvard Square. Pokud půjde všechno podle plánu, za svůj stůl ve Widenerově harvardské knihovně usedne – ještě jednou se podívala na mobil – přesně za jedenadvacet minut. Přes rameno si přehodila tašku a podržela otevřené dveře, aby jimi mohla Kate proklouznout na podestu schodiště.

„Kam jdeme?“ zajímala se čtyřletá.

„Do školky,“ odpověděla Hester. Snažila se, aby zněl její hlas vesele, zatímco se psychicky připravovala na to, k čemu dojde.

Jako kdyby to byla divadelní narážka, v tu chvíli se totiž Kate zhroutila – začalo to tváří, která najednou připomínala šarpeje, pak následovalo celé tělo, které se sesunulo na zem. „Školka ne,“ ječela a rukama se urputně držela zábradlí.

„Ale no tak,“ řekla Hester, „kam sis jako myslela, že se chystáme? Prosím, prosím, prosím.“

Autobus měl dorazit na zastávku za rohem za tři minuty. Následující by pak přijel až za dalších dvacet minut.

Hesteřina neteř si dokázala postavit hlavu. Což mělo za následek, že se Hester mohla snažit škemrat a přemlouvat ji sebevíc, ale jakmile si Kate vzala něco do hlavy, musela se její teta nakonec uchýlit k hrubé síle. Zvedla ječící a brečící dítě z podlahy, prsty mu vypáčila z úchopu zábradlí (na každém schodu), zatímco dávala pozor, aby jí z ramene nespadla nejen její taška, ale i Katin batůžek pro princezny. Když se dostaly ke vstupním dveřím, Kate zapojila všechny čtyři končetiny, aby jim zabránila ve vstupu na krytou verandu. Jakmile se dvojice ocitla na chodníku, Hester se rozeběhla ulicí ke křižovatce. Z ramen jí padaly tašky, z nosu brýle, culík se jí začal rozplétat. Na autobusové zastávce se připojila k ostatním dojíždějícím a zírala přímo před sebe. Kate nepřestávala ječet a jejich sousedi dělali všechno pro to, aby neodvrátili zrak od svých mobilů. Většinu těch lidí znala Hester od vidění, některé i podle jména. Po tomhle extempore na ni nejspíš zavolají sociálku.

Ale stačilo, aby zpoza rohu konečně přijel autobus, jeho řidič Kate pozdravil „Ahoj, slečinko,“ a ona se na něj zazubila, jako kdyby se těch předchozích pět minut nikdy neodehrálo. Navzdory všemu, co během nich Hester s tím děckem zažila, se jí dmulo srdce láskou. „Bezva děcko,“ dodal řidič, než Hester našla kartu na autobus. „Kéž by to moje bylo taky takový.“

„To bych si přála taky,“ odvětila Hester a začala se prodírat napěchovaným autobusem dozadu. Tam se obě vestoje držely tyče a Kate spustila. Povídala a povídala, její hlas protkl každičký krychlový centimetr vozidla. Brebentila o svých oblíbených jídlech („KUŘECÍ PRSTY A RUKOLA“), o jídlech, které nemá naopak ráda vůbec („MASOVÉ KOULE A POMERANČOVÁ MARMELÁDA“), o svých plyšácích, o plánech stát se princeznou a doktorkou a učitelkou a veterinářkou a obsluhou benzinky („BENZIN VONÍ“) a policajtkou a šéfkuchařkou.

„A co takhle knihovnicí?“ zajímala se Hester.

„To ne,“ zavrtěla Kate hlavou.

„Já si to myslela,“ odtušila Hester zklamaně.

O chvíli později dorazil autobus na Porter Square a vyprázdnil se. Hester vzala Kate za ruku a spěchala s ní přes půlící pruh a skrz parkoviště, kolem knihkupectví Porter Square Books a pak po Massachusetts Avenue. Kvůli spěchu a té dramatické scéně nevyšetřila Hester doma ani vteřinu na přemýšlení nebo dumání, ale jak teď běžely kolem koblihárny Dunkin‘ Donuts, snažila se ze všech sil svoje myšlenky potlačit, ignorovat, co se děje, co už se rozjelo: bušení v hrudníku, potíže s dechem, ta představa, která jí začala v hlavě klíčit. Nejdřív jako drobná myšlenka, která ale začala postupně narůstat a kroužit, až doslova burácela její představivostí a smetla z cesty všechno – cokoli rozumného.

Ta bouřka.

Blížila se.

Dneska večer.

A předpověď varovala před až třinácti centimetry srážek.

Záplavy v pobřežních oblastech. Silný vítr, který může odříznout elektřinu. V novinách psali, že se nemá vycházet. Z práce se dostat domů co nejdřív. Vyhnout se řízení auta. Nedělat potíže.

Bouře můžou změnit svoji dráhu. Samozřejmě se můžou stočit úplně pryč. Nebo se jejich posun zrychlí. Co když se tahle bouřka přižene dřív? Co když zaplaví Cambridge a Somerville a Hester se nebude moct dostat z knihovny do školky? Vybavila si zpravodajství z Houstonu, když tam řádil hurikán Harvey. Záběry lidí, jak se plahočili ulicemi, dětí a zvířat nacpaných v kánoích. Beznaděj. Ona žádnou podělanou kánoi nemá.

A dost!

Snažila se vypnout mozek.

Jak by se něco takového mohlo stát? Znovu.

Zpomalila krok. Přímo před ní už se hlásila školka skličujícím nápisem z pestře zbarvených písmen vyřezaných ze dřeva. Ostatní rodiče dali svým potomkům pusu na rozloučenou a spěchali ke svým vlastním zaneprázdněným životům. Tedy, Hester pochopitelně nebyla rodič. Byla teta. Vlastně ani to ne, protože s Morganem ještě nebyli svoji. Jenom vetřelec. Kdyby se Kate třeba ztratila, chtěla by s ní policie vůbec mluvit?

To byla nová starost, kterou může být posedlá.

Blížila se k brance, u níž stála jedna z učitelek a zkoumavě na chodníku vyhlížela opozdilce. Byla to samotná ředitelka školky – ve středních letech, statná, schopná a s dětsky posazeným hlasem, který trvale poznamenala léta strávená výchovou čtyřletých dětí. Jak že se to jmenovala? Slečna Michelle?

„Slečno Michaelo!“ zvolala Kate a pokusila se vyrazit směrem k ní, ale Hester ji nechtěla pustit.

Nicméně musela. Musela jít do práce.

Slečna Michaela podřepla a Hester měla co dělat, aby nepopadla Kate za ruku a neutekla s ní pryč. Nicméně dívčinu ruku pustila a sledovala, jak Kate běží, co jí ruce a nohy stačí. Už v tuhle chvíli nemohla Hester popadnout dech.

„Mám dojem, že tady nemůžeme zůstat,“ pronesla.

Uvnitř už se ostatní předškoláci usadili na svá místa, do židliček u malých stolečků, a chystali se pustit do malých dovednostních zadání, která pro ně byla připravená. Mezi nimi pochodovaly postavy učitelek, jejichž úkolem bylo udržovat poklidnou atmosféru a chránit. Jenomže Hester nedokázala nikomu jinému důvěřovat, že Kate ochrání dostatečně. Nebo že v zájmu ochrany poběží, ukryje nebo bude bojovat. Kolem číhá příliš mnoho nebezpečí. Svět je děsivé, strašidelné místo, na kterém dochází k hrozným, hrozným věcem. Kdekoli. A všude. Když došla ke Kate, už v jejích očích mohla vidět slzy, které se v nich začínaly tvořit.

„Je nastydlá,“ řekla Hester.

Kate chňapla slečnu Michaelu za nohu.

„Nic se neděje,“ odpověděla slečna Michaela. „Co kdybyste šla taky dovnitř a strávila den s námi?“

Hester se natáhla po děvčátku a zvedla ho ze země.

„Tohle nemusíte pořád dokola dělat,“ namítala slečna Michaela.

„Neblázněte,“ odvětila Hester. „Zítra dorazíme. Až se přežene ta bouřka.“

Kvapně kráčela pryč se vzlykající Kate na rameni. Jakmile zašly za roh, vyhlédla si lavičku a sesunula se na ni. Vytáhla telefon a vytočila Kevinovo číslo do knihovny, aby mu oznámila, že se do práce dostat nezvládne.

„Zítra?“ zeptal se Kevin.

„Rozhodně,“ přisvědčila Hester.

Kevin vzdychl a v nastalém tichu Hester takřka doufala, že pohár jeho trpělivosti přetekl a dostane od něj padáka. Ovšem Kevin během uběhlých týdnů prokázal, že jeho studnice velkorysosti je bezedná. „Tak se uvidíme zítra,“ rozloučil se s ní.

Jen co ukončila hovor, okamžitě ji zachvátil pocit provinilého studu. Kate si vedle ní cucala palec a potichu vzlykala. Tyhle její tiché slzy trhaly Hester srdce. Dokázala se na sebe podívat zvenčí a uvědomit si, jak tohle, jak všechno tohle navenek působí na ostatní. A Kate pochopitelně nechtěla tuhle šarádu znovu podstupovat. Samozřejmě, že nechtěla zase nastoupit do toho samého autobusu, kterým dojedou až sem jen proto, aby se zase otočily a vrátily se zpátky. Kdo by taky chtěl?

Tohle všechno – každičká sebemenší součást toho všeho byla úplně iracionální a vůbec se netýkala blížící se bouřky, zato se jednoznačně týkala loňské zimy, únosu, mrazivého chladu, zvuku zavírajícího se kufru auta, temnoty, mravenčení v omrzlém malíčku, kterého se Hester nemohla zbavit. Všechno to měla na svědomí rizika, která Hester podstoupila, a nebezpečí, kterým přímo vystavila Kate.

„Dala by sis zlaté rybičky?“ nabízela jí Hester.

„Ne!“ odsekla Kate.

„Když přestaneš brečet, koupím ti zmrzlinu v kornoutu.“

Brekot ustal, jako když utne. „K snídani?“

„Taky bych jednu potřebovala. Zajdeme ke Christině.“

Jestli Hester něco opravdu okamžitě potřebovala, byl to panák whisky.

„Ale musíš mi něco slíbit,“ dodala Hester.

„Neříkej to strýčkovi Morganovi,“ pronesla Kate.

Tomu děcku to začalo až moc zapalovat, což bylo trochu na škodu, ale mělo pravdu. Morgan neměl sebemenší tušení o tom, co se děje. Hester se jaksi podařilo před ním zatajit, že se od začátku srpna neukázala v práci a Kate přestala chodit do školky. Předkládala mu stará vysvědčení z doby, kdy byly Kate tři roky, a vydávala je za nová. Vymýšlela si historky o otravných harvardských studentech, kteří se vrtají v historii sitcomu Diff’rent Strokes. Překvapilo ji, jak snadné je někoho oklamat a dlouhodobě ho udržovat v těch nepatrných lžích. A bylo jí jasné, že až to jednou praskne, bude to velký špatný. Naprostá pohroma.

Jak proboha došlo k tomu, že úplně zešílela?

„Zítra bude všechno jinak,“ prohlásila Hester. „Slibuju.“

„Chci zmrzlinový pohár.“

„Jasně.“

„S maršmelouny?“

Aspoň že to dítě se naučilo, jak naložit s prekérní situací. „Cokoli si budeš přát.“

Kapitola 2

„Neutíkej!“ volala Lydia na Olivera hlasem, který projížděl Rorym jako nůž.

Čtyřletý klučina uháněl pryč davem lidí čekajících na poslední trajekt odjíždějící z ostrova Finisterre, který je měl odvézt dřív, než se přižene bouře. Ať se dělo cokoli, k Roryho pracovní náplni vždycky patřilo udržet emoce na uzdě.

A taky cítil, jak ho Lydia sleduje.

Prodírala se těžkým vzduchem, který byl na tu roční dobu nezvykle teplý, s tácy ledové kávy a koblih. Tmavé vlasy měla svázané do neposedného chomáče a kolem pasu uvázanou zástěru. Poslední dva a půl měsíce vedle sebe tihle dva existovali v nepříjemně tiché atmosféře. Už od čtvrtého července, od té chvíle, kdy Rory ukončil zoufalé, hodiny trvající hledání zmizelého chlapce jeho nalezením v trupu jedné z jachet zakotvených v marině. Rory se měl stát hrdinou. Měl se stát jejím hrdinou. Jenomže sotva uběhlo od Oliverova nalezení pár hodin, už se začaly šířit fámy, že to byl právě Rory, kdo chlapce ukryl, protože chtěl zapůsobit na Treye a dostat se ke státní policii. Nebo protože zbožňoval Lydii – což nebylo tajemství pro nikoho, kdo je kdy viděl spolu pohromadě. Anebo jednoduše proto, že byl stejný ubožák jako jeho bratr Pete, který se sjel oxykodonem a pak málem naboural lodí a pozabíjel půlku města. A obyvatelé ostrova – lidé, které znal celý svůj život – tyhle fámy přijali a proměnili je v pravdu.

Rory od toho dne s Lydií nepromluvil. Nevěděl, čemu uvěřila ona, a ačkoli se snažil vypátrat zdroj všech těch pomluv, přetrvaly mezi lidmi po celé léto.

Kráčel zhruba půl metru od ní a nepřestával hledět přímo před sebe. Rozpačitě na něj zamávala, ale on její gesto ignoroval. Nač to všechno ještě umocňovat? Nic mezi nimi nebylo. I přesto, jak moc po ní celá ta léta toužil, mezi nimi nejspíš nikdy nic nebylo.

Podíval se na hodinky. Trajekt by měl dorazit do přístavu za tři čtvrtě hodiny. To ještě stihne jednou obkroužit ostrov a dorazit včas na místo, než loď přirazí ke břehu. Krom toho by měl zkontrolovat, jestli se na ostrově netoulají nějací opozdilci. Když byl na odchodu, Lydia ho zarazila. „Během léta jsem tě skoro neviděla,“ řekla.

„V létě mám napilno,“ odpověděl Rory a přešlápl při tom z jedné nohy na druhou, jako když byl ještě děcko a spolu s Lydií trávili letní dny tím, že prozkoumávali každičký kout ostrova. „Oba jsme měli napilno,“ dodal.

„Už je ale po sezoně,“ namítala Lydia. „A davy odjíždějí. Co takhle trochu zvolnit a dát tu pár věcí do pořádku? Třeba bys mi s tím mohl pomoct.“

„Jestli potřebuješ pomoct dát něco do pořádku, řekni si manželovi,“ odsekl Rory.

Práskl dveřmi džípu, vyrazil v něm kolem malých hloučků lidí, kteří před sebou tlačili vozíky a za sebou táhli kufry směrem k molu, a projížděl „městem“. Město sestávalo z nezpevněné silnice lemované několika obchody a hrstkou hotelů a restaurací. Kromě koloniálu se všechny ostatní po Kolumbově dni^2 uzavřou. Ostrov Finisterre spadá do jurisdikce přístavní policie v Boothbay, nicméně disponuje svojí vlastní bezpečnostní jednotkou, jejíž je Rory zaměstnancem. Rory slouží čtyřiadvacet hodin, pak má čtyřiadvacet hodin volno, další den zase službu a potom pět dní volno. Většina ostatních strážníků ostrovní jednotky do práce dojíždí, ale Rory na ostrově vyrostl a opustil ho jenom na dva roky, když chodil na veřejnou vyšší školu.

Dneska měl za sebou čtyři hodiny směny, jejíž valnou část strávil administrativou na stanici a vyřizováním dvou telefonátů – první se týkal volně pobíhajícího psa jménem Bosco, který trávil víc času bez vodítka než na něm, a druhý upozornil na vatru bez dozoru, kterou někdo ještě před jeho příjezdem uhasil. Kdyby se neblížila ta bouřka, prožíval by svůj typický pracovní den.

Teď vyjížděl ven z města. Ve chvíli, kdy míjel Lydiin penzion se zahradou plnou trvalek a s malinkou pekárnou Koblihy a koláče, šlápl na plyn. Vyjel na kopec, na němž se mu otevřel výhled na Atlantik, pak zase zpátky dolů kolem pivovaru až k posuvnému mostu, který spojuje Velký Finisterre (Velký F) s Malým Finisterrem (Malý F). Most se otevíral a zavíral ručně klikou. V otevřené pozici se otočil tak, aby byl rovnoběžný s roklí a lodě tím pádem mohly projet. Teď byl zrovna otevřený, což znamenalo, že pokud někdo uvízl na Malém F, nedostal by se přes něj k trajektu. Rory dupl na brzdu a vyskočil z džípu. „Gusi!“ zakřičel a vyhlížel shrbeného staříka, který měl obsluhu mostu na starosti.

Když se nikde neobjevil, Rory vyběhl k malé červené budce, kde zastihl Guse, jak na prastarém kazeťáku poslouchá předpověď počasí.

„Pohni sebou, Gusi,“ vybídl ho Rory. „Lidi se odsud snaží dostat, než ta bouřka dorazí.“

„Žádná bouřka nedorazí,“ odpověděl Gus.

„Na to bych nesázel,“ namítal Rory. „A trajekt tu bude za půl hodiny.“

„Já poznám, když se blíží bouřka. Cítím to v koleni.“

Jasně, v koleni. Stejně jako všichni ostatní dinosauří bývalí lovci humrů, kteří se po ostrově potulovali, i Gus měl kloub, který podle něj dokázal předpovědět počasí. Rory se ale nemohl spoléhat na něčí pocit, který byl v rozporu s oficiální celostátní výstrahou.

„Už se srocujou na molu.“

„Náplava z pevniny,“ prohodil Gus. „Nemůžu je vystát. A klidně se bez nich obejdu.“

„Zavři ten most! A nech ho tak.“

„Zavři si ho sám,“ zabručel Gus a zesílil rádio. „A mimochodem bys měl hodit řeč s Lydií,“ dodal. „Ona na ty povídačky o Oliverovi neskočila. Nebo vlastně o tobě.“

„To ti tak budu věřit.“

Ať si ostatní říkali, co chtěli, Rory věděl, jak to tehdy doopravdy bylo. Ten večer si pamatoval jasně. Těsně po západu slunce se vyškrábal na jachtu, jejíž trup zakrývala uvolněná celta. Zatáhl za látku, vyhákl zbývající úchyty a pod plachtou zahlédl Oliverova chodidla. Jak si k němu prodíral cestu, jeho představivost na zlomek vteřiny přivolala myšlenky na tu nejhorší možnou variantu. Pozvedl si Olivera k hrudi a naslouchal. Byl vůbec naživu? Uši mu zaplavil chlapcův slabý dech. „Už jsem u tebe, prcku,“ zašeptal Rory, když se ujistil, že dorazil včas. „Jsi v bezpečí.“

Okamžitě zavolal Lydii, aby byl tím, kdo jí tu zprávu oznámí jako první. Slyšel, jak jí mobil spadl na zem, po níž se rozezněl dusot jejích nohou, které se v tu chvíli rozeběhly. K němu. Pak ohlásil nález vysílačkou na velitelství, v pozadí byla slyšet radostná reakce přítomných. Vyčkával na místě, loď se s ním v mírných vlnách pohupovala nahoru dolů. Olivera držel v náručí. Doufal, že si vyslouží ocenění, které hrdinům náleželo. A že ho bude Lydia vnímat stejně, jako on vnímá ji.

Vyřítila se ze tmy a utíkala po molu. Popadla Olivera, Roryho políbila a vroucně ho objala. Po tváři jí stékaly slzy radosti. Rory jí polibek opětoval a držel ji v objetí, ze kterého ji nechtěl už nikdy pustit. A ta slova z něj vyšla dřív, než si vůbec uvědomil, že je z úst vypustil. Miluju tě. Víc než kdy kohokoliv. Miluju tě hrozně moc. Tahle slova, která už se nedala vzít zpátky.

Tváře se jí propadly. „Teď ne,“ prohodila, zatímco začali přicházet lidé a pustili se do oslav. Zapálili ohňostroj – ten samý, který se předtím kvůli hledání Olivera zrušil. Rozehrála se jazzová kapela a po celém molu se tančilo.

Dokonce i Trey tehdy Rorymu gratuloval, a to rovnou megafonem. „Zatleskejme společně našemu strážníkovi,“ zvolal, zatímco ho Lydia držela kolem paže a Oliver mu klimbal na rameni, „našemu místnímu hrdinovi!“

Dav se rozburácel, ale pokud si Rory pamatoval, Lydia se na něj nedokázala ani podívat. A hned na druhý den začala šeptanda. Nejdřív se šířila potichu. Podle ní podal Rory Oliverovi prášek na spaní. Využil chaosu, který nastal kvůli odvrácené nehodě trajektu, a chlapcovo tělo ukryl na jachtě. Záměrně se při hledání dostal na jachtu sám, aby ho ostatní považovali za hrdinu. Když se tyhle pomluvy dostaly až k Rorymu, už žily svým životem a nikdo o nich nepochyboval. Přesto, že se v době Oliverova zmizení pohyboval Rory na molu a naháněl všechny do bezpečí. Konal svoji práci a všichni ho při tom mohli vidět. Byl tam s ním i Trey. Jenomže časový sled událostí se pokroutil a v paměti se všechno uložilo jinak. Někdo ho viděl, jak prchá pryč s Oliverem, který se ho drží za ruku.

„Takhle to vůbec nebylo,“ namítal Rory, když se o téhle povídačce doslechl.

Jenomže zapírání jeho vinu v očích ostatních jenom utvrzovalo.

„Hleď si svýho, Gusi,“ odsekl Rory. „A ten most už neotvírej.“

✶ ✶ ✶

Když se Rory vrátil na silnici, zatočil klikou, dokud se zelený železný most s bouchnutím nedostal do té správné polohy. Široký byl sotva na jeden džíp a propojoval dva útesy, které strmě padaly dolů ke kanálu s prudkým průtokem vody. Když přes něj Rory pádil autem, málem Guse srazil.

Malý F zabíral rozlohu asi dvou a půl čtverečního kilometru, tedy přibližně polovinu Velkého F. Tvořil ho takřka dokonalý kruh zalesněné žuly, v němž se nacházely jenom cesty, chaty a pobřeží. „Město“ na něj prozatím neproniklo. Vzhledem k tomu, že na celém ostrově Finisterre měla povolení jezdit jenom hrstka obsluhujících vozidel, na úzké silnici, která se ostrůvkem vinula, se zřídkakdy objevilo cokoli, co by bylo větší než kolečko. Rory řídil opatrně, kličkoval po ní kolem pobřeží, pak zajel mezi stromy a následně se opět vrátil k vodě. Většina návštěvníků ostrova, obzvlášť v takhle pokročilé sezoně, byla srozuměná s tím, jak to na něm fungovalo, takže Rory cestou mával na protijedoucí, kteří sami zvesela uháněli směrem k trajektu.

Když projel závětrnou stranu ostrova, a měl za sebou tudíž asi polovinu trasy, rozestoupily se před ním stromy a odkryly pobřeží poseté řasami, chaluhami a přílivovými jezírky. Asi čtyři sta metrů od cesty se na kamenném kruhu tyčil červeno-bílý maják, který teď za odlivu spojoval s pevninou písečný pruh. Brzy ho ale pohltí moře. Maják postavili na začátku osmnáctého století a v podstatě okamžitě se stal oblíbeným objektem krajinářů, kteří ho zachytili na stovkách, možná dokonce tisícovkách obrazů rozličné kvality – od uměleckých děl až po jednoznačně amatérské patlanice. Podobně jako skoro všechny majáky i tenhle byl před desítkami let převeden do automatického režimu a jeho stavba, včetně přilehlého domku strážce, zůstala od té doby neobydlená.

Dnes ani blížící se bouře neodradila šest malířů stojících u svých stojanů, kteří zachycovali stále ponuřejší oblohu a rozbouřené moře. Rory vystoupil z džípu a chvíli scénu pozoroval. Pak promluvil do vysílačky upevněné na palubní desce. Z reproduktoru zahřměl jeho hlas oznamující, že trajekt odjíždí přesně za pětadvacet minut. „Je to poslední spoj před bouří,“ dodal a sledoval, jak si malíři balí nádobíčka a peláší do svých domovů.

Někteří lidé byli nepoučitelní. Každý den se dokola opakovalo to samé, bouře nebouře. Trajekt přijel a zase odjel. Většina návštěvníků ostrova ho stihla, pokaždé se jich ale našlo pár, kterým ujel. Bez ohledu na okolnosti bylo na Rorym, aby jim z téhle šlamastyky pomohl. Chvilku zíral do moře a snažil se zahnat myšlenky na Lydii. Vyrůstali spolu jako sousedi, potulovali se po lese a skalnatém pobřeží, spolu s dalšími dětmi ostrovanů navštěvovali osm let školní jednotřídku. Pak se každé pondělí odebrali trajektem na pevninu, aby přes týden chodili na střední, kde je ostatní považovali za „ostrovany“ – ujeté a incestní vyvrhele.

Byli nerozluční.

Rory si nedokázal vybavit v celém svém životě chvíli, v níž by po Lydii netoužil. Nebylo by ale fér si myslet, že se nepokoušel před její přitažlivostí uniknout. Odjel studovat na vysokou do Portlandu, kde si pronajal byt se čtyřmi dalšími kluky. Užíval si velkoměstský život a snil o tom, že se mu daleko odsud podaří prorazit. Jenomže okolnosti ho přitáhly zpátky. Umřeli mu rodiče a Pete, který byl v té době ještě puberťák, ho potřeboval. Pak všechny překvapila Lydia, která studovala na škole v Oronu a jednoho dne se vrátila domů s manželem. Z pevniny. S Treyem.

Někdo zaťukal na okýnko džípu. Nebo spíš zabouchal. Roryho to vytrhlo ze snění. Tak nějak tušil, že na cestě spatří jednoho z malířů, který se bude domáhat odvozu k trajektu. A nemýlil se, nějaká žena poskakovala z nohy na nohu a vedle ní stál kufr, jehož obsah se válel rozházený přes cestu. Vypadala zoufale.

Všechno na tomhle ostrově se točilo kolem jízdního řádu trajektu.

„Máte ještě dvacet minut,“ uklidňoval ji Rory, když stahoval okýnko a odkudsi vylovil úsměv. „To krásně stihnete.“

Žena lapala po dechu. Ukazovala před sebe na cestu a pak konečně byla schopná promluvit. „Je tam nějaký muž,“ řekla.

„Jasně,“ odvětil Rory, „potřebuje svézt?“

„Na silnici. Za zatáčkou. Má nůž.“

Rorymu hned naskočila nacvičená rutina: přivolat posily (to může přeskočit – kde by se vzaly?), vyklidit okolí a izolovat zdroj potíží. „Utíkejte,“ vyzval ženu hlasem, který byl spíš šepotem nebo zachrčením. „Běžte k mostu a každému, koho potkáte, vyřiďte, ať se klidí z cesty. A ať se děje, co se děje, nepřestávejte se odtud vzdalovat.“

Žena na něj zírala, jako by zkameněla.

„Hned!“

Zaškobrtla o vlastní kufr a pak prchla pryč. Rory se vysílačkou spojil s dispečinkem na pevnině a vyrazil do zatáčky, kde málem narazil do muže, který nad hlavou máchal řeznickým sekáčkem a mířil jím na cosi, co mohl vidět jenom on. Měl zastřené oči, klopýtal a byl nahý, jak ho pánbůh stvořil. Rory dupl na brzdu a vyskočil z džípu.

„Krucinál, Pete,“ zavolal na něj, „nemávej tady tím nožem.“

Roryho mladší bratr býval kdysi udělaný fešák, ale teď po někom takovém nebylo ani památky. Plně obnažené tělo měl pokryté boláky a jizvami od injekčních stříkaček. „Buzna, buzna, buzna, teplouš, buzna,“ vykřikoval Pete, zatímco se oháněl sekáčkem.

„Kristepane, co do tebe vjelo tentokrát?“ zajímal se Rory, což Peteův vztek jenom posílilo.

Vrhl se dopředu a oháněl se nožem, přičemž se jeho šlachovité tělo rozkmitalo do všech stran. Rory byl ale zvyklý se celý život se svým mladším bratrem prát. Celý život v něm vzbuzoval pocit, že je ten slabší. Teď toho litoval. Ustoupil stranou, aby se sekáčku vyhnul, a Pete sebou žuchnul do kaluže. Jeho holý zadek zářil směrem k obloze.

Rory odhodil nůž do křoví, bratrovi zabořil koleno do zad a na zápěstí mu přicvakl pouta. „Sorry, kámo,“ prohodil.

Pete byl o šest let mladší. Na rozdíl od Roryho prolezl s odřenýma ušima střední školou. Byl ještě děcko, když jejich matka a potom i otec zemřeli. Zatímco Rory se odsud odstěhoval na vysokou a pak se dal k policii, Pete se nechal zaměstnat jako kapitán trajektu pendlujícího mezi ostrovem a pevninou, což byla práce, kterou dřív vykonával i jejich otec. Pete měl tuhle práci rád, bavilo ho mít něco na povel a vyhovovalo mu pohybovat se v prostředí, které tak dobře znal. Užíval si holky a pivo, které se obojí každý den trajektem přepravovaly. A po většinu času, obzvlášť během léta, to nebyla práce nijak náročná. Jenomže na ostrov pronikly drogy a poznamenaly celou Roryho rodinu. Jednoho po druhém mu braly všechny jeho nejbližší. Začalo to matkou, která oxykodon užívala, když její tělo prolezla rakovina. K ní se přidal otec. Pilulky, které jeho žena dostávala na předpis, si ulíval i pro sebe, aby si ulevil od bolesti, jež mu způsobovalo staré zranění. Oba si dokázali najít doktory, kteří je nepřestávali zásobovat recepty. Roryho matku přemohla rakovina před sedmi lety. Otec se rok nato předávkoval. A teď Pete.

U něj to začalo tím, že kradl oběma rodičům pilulky a prodával je na střední. Rory o tom sice věděl, ale předstíral, že nic netuší, zavíral oči před něčím, co vidět nechtěl. Což byla věc, se kterou se pak musel popasovat po zbytek života. Po té patálii s trajektem, kvůli které přišel Pete o práci a dostal podmínku za užívání drog, se všechno jenom zhoršilo.

Rorymu se honilo hlavou, kdy – nikoli zda – bude muset svého vlastního bratra zachránit jednou z těch lahviček naloxonu^3, které s sebou všude nosí. Už je na ostrově musel použít nesčetněkrát.

Zvedl Petea na nohy. Ten na něj vrčel a snažil se Roryho kousnout do ruky, zatímco ho bratr strkal na zadní sedadlo džípu a pak po něm hodil dekou. „Zakryj se,“ poručil mu. „Ten scvrklej pinďour ti na pověsti moc nepřidá.“

Tohle všechno, tedy to, že se potuluje v lese zfetovaný, nahý a máchající sekáčkem, bylo jednoznačným porušením Peteovy podmínky. Možná už nastala doba, kdy by měl Rory svého bratra nahlásit. Nemohl nad ním držet ochrannou ruku navěky. Jenomže vězení, kde se člověk mohl dostat k drogám dost snadno, by žádný z jejich problémů nevyřešilo. Naopak by je jenom zhoršilo.

Rory se najednou cítil vyčerpaný. Za deset minut měl odplouvat trajekt a on by u jeho odjezdu měl být. Správně by měl ještě jednou projet Malý F, aby odchytil případné opozdilce. Zrovna tak by měl navlíknout svého bratra do nějakého oblečení, odvézt ho na pevninu a svěřit do rukou místního šerifa. Přesně tohle by měl jako strážce zákona udělat, kdyby ovšem vykonával řádně svoji práci. Ale co jeho závazky vůči rodině? Nehledě na to, že dneska večer tu prostě musel zůstat. Jeho povinností bylo přečkat s ostatními ostrovany bouři a zajistit, aby ji přestáli bez jakékoli úhony.

„Buzna, buzna, buzna,“ bouchal Pete svou hlavou o okno auta.

„Přestaň,“ napomenul ho Rory. „Prosím,“ dodal mírnějším hlasem. Ale podle všeho to v bratrově mysli cosi vyvolalo. Pete se zlehka usmál a zavřel oči. „Hej, brácho,“ zahuhňal.

Stanovení priorit.

Co bylo nejdůležitější?

Na prvním místě je rodina. To vždycky říkávala jeho matka. A stejný názor sdílela i Lydia.

Rory nastartoval motor. Osm minut do odjezdu trajektu. Posledního trajektu, který se odsud dneska dostane. Osm minut na rozhodnutí.

Několik set metrů před sebou zahlédl Rory na cestě další ženu, která k němu běžela. Málem by ji minul. Všichni, kdo spěchali na trajekt, už by touhle dobou měli být úplně jinde. Nicméně něco na způsobu, jakým žena běžela, ho přimělo zastavit. Zakopla, svalila se na prašnou zem a plazila se po ní po čtyřech. Neměla s sebou žádnou tašku nebo kufr a přes tvář jí přepadávaly pramínky mastných blonďatých vlasů. Poznal v ní jednu ze squatterek, co obývají zchátralou Viktorku, i když právě tahle se na ostrově objevila teprve před pár týdny. Dům stál v lese za zatáčkou. Rory vůbec nepochyboval o tom, že ať už si Pete šlehnul cokoli, dostal se k tomu právě tam. Zároveň si už poněkolikáté řekl, že by si na tu ruinu měl posvítit. Na ostrově se pohybovalo příliš cizích lidí. Příliš přespolních, kteří se snažili využít kohokoli, kdo se jim připlete do cesty.

„Znáš ji?“ otočil se na Petea. Jeho bratr ale jenom zíral před sebe očima bez jakéhokoli výrazu.

Žena něco zakřičela, ale Rory nedokázal její slova rozeznat.

Čekal. Vyhodnocoval situaci. Kontroloval zbraně. A najednou zahlédl v její tváři paniku. Slzy. Pot. A Rory si vzpomněl. Na toho kluka. Tmavé vlasy. Smutné oči. Když tehdy dopoledne přijeli, panoval svěží podzimní den. Držel se svojí matky za nohu. Vystoupili z trajektu a plahočili se po cestě s jediným zavazadlem – špinavou zelenou sportovní taškou, kterou nesli mezi sebou. Rory se tehdy rozmýšlel, jestli je nemá sledovat, protože mu bylo jasné, že míří do toho domu. Na místo, kam by se žádné dítě nikdy nemělo dostat.

✶ ✶ ✶

Po chvíli Rory uháněl směrem k molu. Čtyři minuty. Gus měl radši nechat ten most tak, jak byl.

„Dneska máš šťastnej den,“ prohodil Rory k Peteovi.

Protože to, že byl Rory jediným strážníkem ve službě, s sebou někdy neslo nutnost se rozhodnout. Zapnul houkačku a rozsvítil světla. Musel nějak dosáhnout toho, aby trajekt neodjel.

Kapitola 3

Morgan Maguire přejížděl rukou po břiše kokršpaněla. Rufuse. Rufusovi bylo patnáct let. Jeho černá srst mu začala řídnout a některá místa už měl vypelichaná. Kůži měl plnou nezhoubných znamínek. Ale jinak byl zdravý. Jeho majitel, jistý muž jménem Ervin, během Morganovy rutinní prohlídky křečovitě svíral područky židle.

„Přinesl jsem i vzorek stolice,“ prohodil Ervin.

„Můžeme ho nechat prověřit,“ odvětil Morgan. „Ale nevím, po čem bychom měli pátrat. Když pominu potupné známky stáří, je Rufus úplně v pořádku.“

Za rok, možná dva by spolu tahle dvojice vedla jinou konverzaci, podstatně nepříjemnější. Morgan přemítal, jestli by tenhle typ hovoru dokázal Ervin vůbec unést. Ervin přiváděl svého psa do veterinární ordinace na hlavním náměstí v Cambridge prakticky každý týden už dva roky, tedy od té doby, kdy mu zemřela manželka. Muselo mu už táhnout na osmdesát a začal se svému psovi podobat – i on měl po těle skvrny a řídly mu vlasy. Morgan si ty dva dokázal živě představit, jak jsou spolu sami doma, polehávají na gauči a dívají se na Riskuj! Úplně je viděl, jak se spolu procházejí po okolí, které se s odchodem dalších a dalších přátel postupně proměňuje. Popadl psa a postavil ho na podlahu. Rufus se zmátořil a opatrně vyrazil k Ervinovi, který ho podrbal za ušima.

„Dělám si o něj starost,“ svěřil se Ervin.

„Já vím,“ řekl Morgan. „Můžete zase přijít, kdykoli budete chtít.“

Morgan si dělal starost celé měsíce – od chvíle, kdy tehdy vstoupil do nemocničního pokoje v New Hampshire, v němž spatřil rozlámané tělo Hester. Od té chvíle už to mezi nimi nikdy nebylo stejné jako dřív, mezi nimi dvěma ne. Ale vlastně to ani být nemohlo, když s nimi bydlela Kate a Daphne se potloukala bůhvíkde.

V koutku duše ho napadlo, jestli se mu právě dneska Daphne neozve – přece jen mají oba narozeniny. Jako děti společné oslavy nenáviděli, ale postupně si je začali čím dál víc užívat. Ale jeho druhé já, to silnější, se naopak děsilo toho, že by se jeho sestra ozvala. Morgan s Hester potřebovali najít způsob, jak zahojit rány, zatímco Daphne by všechno jenom zkomplikovala.

„O Rufuse se staráte báječně,“ pochválil Morgan Ervina frází, která se mu hnusila, sotva ji vyslovil. To, co Ervin doopravdy chtěl a co mu Morgan nemohl splnit, bylo vrátit se v čase tam, kde byla jeho manželka živá a zdravá, děti ještě nebyly dospělé a Rufusovo břicho mělo růžově průsvitnou barvu. Toužil vrátit se do období, kdy žil šťastnější život.

Přesně po tom samém toužil i Morgan.

Když vyprovázel Ervina s Rufusem na recepci, zazvonil mu telefon. Zvedl ho a po ukončení hovoru naopak vytočil číslo on.

„Potřebuju tvoji pomoc,“ pronesl. „Dneska večer.“

Annie se na lodi pevně chytila zábradlí, na které se upevňují vytažené klece s humry, a čekala, až se z rozbouřených vod Mainského zálivu vynoří další past. Měla na sobě žlutou nepromokavou kombinézu a silné gumové rukavice, které jí chránily prsty před humřími klepety. Pracovala daleko od břehů ostrova Finisterre a kolem sebe měla jenom šedé moře, na jehož druhém konci leželo v dáli Irsko.

„Hej, zrzko, neflákej se.“

Annie se otočila na kapitána lodi Vaughna Robertse, který zkušeným zrakem zkoumal temnou oblohu na západní straně. Palubou prokličkovala jeho černá labradorka Mindy a očichávala Annie rukavice. Annie nesnášela, když jí říkali „zrzko“, protože v ní tohle oslovení vyvolávalo vzpomínky na dobu, kdy se ostatní holky na dětských hřištích vysmívaly jejím ryšavým vlasům a bledé pleti. Jenomže se musela smířit s tím, že Vaughn měl dneska loď na povel a ještě větší potupou by pro ni bylo, kdyby se z ní stal v podstatě bezdomovec. Krom toho si uvědomovala, že Lydia Pelletierová riskovala, když se za ni přimluvila, aby tuhle práci dostala. A Annie si nemohla dovolit přijít ani o peníze, které si potřebovala vydělat, ani o jediného člověka, se kterým se za celé léto na ostrově skamarádila.

„Jasně, šéfe,“ odpověděla.

Když kladka vytáhla z vody další past, Vaughn z ní patnácticentimetrovým nožem s modrou střenkou odřezal chaluhy. Zatímco ve svém počínání pokračoval, Annie se systematicky pustila do svého úkolu sáhnout rukou do klece a vyndat z ní jednoho ze zmítajících se tvorů. Když mu Annie přeměřovala hřbetní krunýř, klepeta mu bezmocně cvakala naprázdno. Měřil osm centimetrů, což byla nejmenší délka pro legální odchyt. Kdyby naměřila o pár milimetrů míň, humr by se mohl vrátit zpátky do šedivé vody a užít si v ní další den. Ale takovou kliku neměl. Annie ho odhodila do dočasné přepravky a vrhla se na dalších devět humrů. Šest z nich vyřadila včetně jedné samičky, které označkovala okraj ocasu. Když zpracovali celou várku, Annie svázala úlovkům klepeta, Vaughn se ujal kormidla a vyrazil s lodí do vln. Mindy se usadila na přídi, černé uši jí plály ve větru. „Myslíš, že nás stihne ta bouřka?“ zeptal se kapitán. „Jestli jo, budeme muset tyhle klece vyprázdnit.“

„Kdoví?“ odpověděla Annie.

„Nikdy nevíš,“ prohodil Vaughn. Byl to zemitý, větrem ošlehaný chlap, který odpovídal představě, jakou Annie o lovcích humrů měla, přestože byl dost mladý. Na druhou stranu se dalo s Vaughnem, který se usilovně snažil krotit svůj východní přízvuk, normálně bavit. „Odkud se vlastně znáš s Lydií?“ zajímal se.

Celý den zasypával Annie dotazy, které se jí dařilo odrážet. „Já ji ani nijak zvlášť neznám,“ odvětila. „Co ty?“

„Když žiješ na ostrově, jako je ten náš, znáš tam úplně všechny,“ vysvětloval Vaughn. „Všechny do jednoho. Ale s Lydií jsme tady spolu vyrůstali. Přes týden jsme jezdívali lodí na pevninu na střední. Pak jsme dokonce chodili na stejnou vysokou. A potom nás vítr zase zavál zpátky na ostrov, což má svoje pro i proti. Vypadá to, že se od sebe prostě nemůžeme odtrhnout. Určitě znáš i jejího manžela Treye.“

„Proč bych měla?“ namítala Annie a až příliš pozdě si uvědomila, že to nejspíš vyznělo dost naježeně.

„A proč bys neměla?“ zareagoval Vaughn po krátké odmlce. „Když se tu všichni znají? Když už jsme u toho, odkud jsi?“

„Od Psí zátoky,“ odpověděla Annie. „Z menšího ostrova. Je tam taková stará viktoriánská budova.“

„Ta skládka u majáku?“ zeptal se Vaughn. „Většina z těch, co si tam z toho udělali squat, smrdí hůř než vnitřnosti pět dní starý ryby. Takže jsem rád, že ty jsi výjimka. Ty ses teda na nějakou dobu odřízla od světa?“

Od světa byli odříznuti skoro všichni, kdo ten dům obývali. Nebyl tam žádný telefon, natož připojení k internetu. Nebylo tam v podstatě vůbec nic.

„Jsme tu jenom my dva sami,“ prohodil Vaughn, když se od Annie nedočkal odpovědi. Lodí namířil přes rozbouřený příboj. „Co se trochu snažit? Víš jak – zeptám se tě, odkud jsi, ty mi na to odpovíš. Pak se zeptáš ty mě a já ti na to řeknu, že jsem se narodil tady, na pár let jsem se odtud odstěhoval do Portlandu, ale teď zase bydlím na ostrově, protože jsou to dva měsíce, co mě moje ex vypakovala z našeho baráku, a ty na to, jak se může stát, že fešák jako já nemá žádnou ženskou, a já na to, že nejsem fešák, a ty na to, že jsem, že teda rozhodně jsem. Něco na tenhle způsob, chápeš?“

Rozhodně se nedalo říct, že by Vaughn nestál za hřích. Bylo mu tak třicet, možná pětatřicet. Každopádně o pár let mladší než Annie. Měl předčasně prošedivělé vlasy a modré oči, které vykukovaly zpod kapuce jeho pláštěnky. Annie bylo sedmatřicet, což bylo na Vaughna nejspíš trochu moc, ale kdo by to dneska řešil, ne? Postele jsou prázdné a vychladlé. Jak je to dlouho, co se rozvedl? Jak dlouho už mu v posteli nedělala společnost žádná ženská? Aspoň trochu by s ním tu jeho hru měla hrát. Začala se soustředit na to, aby si pamatovala svoje odpovědi. Aby si zapamatovala svoji pravdu. „Odřízla jsem se od světa,“ odpověděla nakonec, „ale jenom dočasně.“

„Překvapuje mě, že v tom baráku ještě někdo je,“ řekl Vaughn. „Jak na konci léta zmizí davy, obvykle se vyprázdní.“

Když se do něj Annie v červnu nastěhovala, kromě jediného pokoje bylo v domě plno. Ale po zářijovém Svátku práce lidi postupně mizeli, až v něm zůstala ona samotná. A pak, před dvěma týdny, se v něm utábořila jakási Frankie se svým čtyřletým synem Ethanem.

„Máš v plánu se tady na nějakou dobu usadit?“ zajímal se Vaughn. „Přežít zimu? Na to si troufají jenom největší odvážlivci. Nebo blázni. Jakmile napadne první sníh, je v tom baráku strašná zima. Dej na mě a přesuň se do města. Nájmy tady jdou dolů fakt rychle. A zimy tu trvají dost dlouho, i když máš doma topení a tekoucí vodu. Ale dokud si na místní zimu nezvykneš, budeš pořád přespolní. Co tě sem vůbec přivedlo?“

Annie se na chvíli zamyslela, než odpověděla. „Štěstí,“ prohodila pak.

Loď se ve vlnách zakymácela. Annie se jednou rukou chytila zábradlí a druhou popadla Mindy za obojek. Převalil se přes ni proud mrazivě chladné mořské vody, který jí odsál vzduch z plic.

Z tváře si rukou setřela vodu, na rtech jí ulpělo trochu soli.

„V pohodě?“ zeptal se Vaughn.

Letošní léto Annie naučilo nestěžovat si. Jenom přikývla a pobídla ho, aby pokračoval.

„Vypadá to, že jsi na lodi jako doma,“ ocenil ji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezvěstní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.