Přeložila:

HANA POKORNÁ

Samantha Towle: River Wild

Vydání první

Copyright © 2018 by Samantha Towle

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2369. publikaci

Přeloženo z anglického originálu River Wild vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Hana Pokorná

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Model: Andrew Biernat

Photographer: Wander Aguiar

Cover Designer: Najla Qamber Designs

Přebal a vazba © 2020 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1400-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1401-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

SAMANTHA TOWLE

RIVER

Wild

Poznámka autorky

Drazí čtenáři,

většinou do knih nevkládám varování ohledně obsahu, ráda při psaní knih čtenáře překvapuji.

Jsem si ovšem vědoma toho, že ne všichni mají rádi překvapení a že některá témata mohou v lidech vyvolat různé nepříjemné pocity, a nechci obsahem knihy nikomu ublížit, proto přidávám tuhle poznámku.

River Wild je v prvé řadě milostný román, ale taktéž se zabývá tématem zneužívání dětí, znásilňování a domácího násilí.

Příběh, který píši, je o vůli přežít a neztratit u toho sám sebe. O uzdravení a o lásce, která tohle umožní.

Vložila jsem do téhle knihy srdce i duši. Doufám, že pokud se začtete, budete příběh Rivera a Carrie milovat tak, jako ho miluji já.

S láskou,

Samantha

Nestvůry se nám skrývají přímo před očima.

V přestrojení za obyčejné smrtelníky.

Mají obyčejné tváře.

A obyčejnou práci.

A obyčejné životy.

Ale nestvůra zůstane nestvůrou.

Číhá pod maskou jednoho z nás.

Čeká na tu správnou chvíli.

A když ta chvíle přijde.

Utrhne se ze řetězu.

Vy si toho nevšimnete.

Ale já ano.

A budu připraven.

River Wild

Prolog

River

Osm let

Je neděle.

Nenávidím neděle.

V neděli máma chodí na pravidelnou schůzku čtenářského klubu. V neděli mezi pátou a sedmou navečer máma není doma.

V neděli mezi pátou a sedmou navečer mi on ubližuje.

Ale mámě o tom nemůžu říct.

Řekl, že by jí ublížil taky, kdybych něco pověděl. Řekl, že by mi stejně nikdo nevěřil. Protože je důležitý.

Můj náhradní táta je ten, na koho se lidi obracejí, když jim někdo ubližuje.

Je policajt.

Policajti mají být hodní.

Ale on není hodný.

Je zlý.

Jsem na dvorku, kde si hraju s novým basketbalovým míčem, který jsem dostal minulý týden od mámy k osmým narozeninám.

Je to pět minut, co odešla.

Vím, co se stane.

Přinutí mě jít dovnitř, brzo.

Přinutí mě dělat něco, co nechci.

A ublíží mi.

Hodím míč do košíku na zdi garáže.

Proletí skrz. S bouchnutím se odrazí od betonu.

Přijdu k němu a zvednu ho.

Znovu ho prohodím skrz košík.

Buch.

„Rivere, pojď dovnitř,“ zařve z kuchyně.

Nenávidím jeho hlas.

Nenávidím jeho.

Zavřu oči.

Ne.

Míč se ke mně přikutálí a narazí mi do nohy.

„Hned,“ štěkne.

Nadechnu se. Otevřu oči.

Zvednu míč, tisknu ho k hrudi. Pomalu dojdu dovnitř, do kuchyně.

Stojí opřený o kuchyňskou linku.

„Zavři ty dveře,“ řekne.

Podřídím se a s otočením zavírám dveře.

„Pojď blíž.“

Nechci. Nenuť mě. Prosím.

„Nenuť mě to říkat dvakrát. Víš, co by se stalo.“

Otočím se a přijdu k němu. Žaludek se mi sevře.

Drtím míč v náručí.

Zastavím se pár kroků od něj.

Nepodívám se na něj. Ale vím, že mě probodává pohledem.

Natáhne se a sebere mi míč, pokládá ho na linku za sebou. Jako obvykle tam leží prázdné láhve od piva.

Jeho opasek na zbraň tam leží taky.

Pistole je pořád uvnitř.

Nikdy ji jen tak někde nenechává. Vždycky je v trezoru.

Ale proč je teda tady?

Splaší se mi srdce.

„Dneska si zahrajeme novou hru, Rivere.“

Můj nový táta za mnou přišel a sedl si vedle mě na podlahu dětského pokojíčku. „Nechceš si zahrát hru, Rivere?“

„Hru?“ zeptal jsem se nadšeně. „Miluju hry! Jakou hru?“

Naklonil se ke mně. Táhlo z něj levné pivo a pot. Ten zápach mě odpuzoval.

„No, je to tajná hra,“ zašeptal, „hrajou ji jen správní chlapi.“

„Já jsem správnej chlap! Slečna Clarková říká, že jsem nejlíp vychovanej kluk v ročníku!“

Slečna Clarková byla moje učitelka v první třídě. Měl jsem ji rád. Hezky voněla. A byla hezká, ale ne tak hezká jako máma. Žádná nebyla tak hezká jako moje máma.

„Fajn, ale pokud si ji zahrajeme, slíbíš mi, že o ní neřekneš mámě.“

„Proč ne?“

„Protože je tajná. Mámy o ní nesmí vědět.“

„Dobře.“

„Čestný slovo?“

„Čestný slovo. Tak co je to za hru?“

Začne si rozepínat opasek.

Odvrátím se. Přitisknu zrak k malůvce připnuté na ledničce. Nakreslil jsem ji mámě v pátek ve škole. Obrázek štěněte.

Fakt bych chtěl štěně.

Slyším cinknutí přezky. Povolování zipu kalhot.

Moje tělo ovládne třes.

„Rivere.“

Nenuť mě to dělat, prosím.

Ruka mi stiskne rameno a přitáhne mě blíž.

Do nosu mě praští známý zápach piva a potu. Chce se mi zvracet.

„Podívej se na mě, chlapče.“

Násilím se přinutím otočit obličej jeho směrem. Ale zírám na stěnu za ním. Nedokážu se na něj dívat.

„Dneska zkusíme něco novýho. Však víš jak, když budeš hodnej kluk, táta ti dá odměnu.“

Zavřu oči.

„No a přesně tohle pro mě teď uděláš.“

„P-prosím… J-já ne-nechci,“ šeptnu.

Vrazí mi facku.

Rozbrečím se.

Vlepí mi další, a tentokrát větší silou. Chňapne můj obličej, tváře mám v kleštích jeho prstů.

„Otevři ty oči, chlapče.“

Udělám, jak řekl. Slzy se mi řinou po tvářích.

„Přestaň brečet, do prdele. Brečí jenom mimina. Seš mimino, Rivere?“

„N-ne.“

„Tak to aby ses tak přestal chovat.“ Obličej má sytě rudý. Oči vyboulené. Prsty mi drtí tváře, bolest se stupňuje. „Uděláš, co chci, chlapče. Protože když ne, víš, co se stane.“

„J-já, já už to hrát nechci,“ kňučím. „M-myslím, že to není pro mě.“

„Víš, co se stane malým smradům, co neumí dodržet sliby, Rivere?“

Zavrtím hlavou.

„Jdou do basy a už nikdy neuvidí mámu.“

„Já nechci do basy! Prosím, neposílej mě tam!“

„Nepošlu, když uděláš, co ti říkám. Budeš poslouchat tátu, co, Rivere?“

Svěsil jsem hlavu. Vlasy mi spadly do obličeje. Slzy je zmáčely.

„Ano, pane,“ zakňoural jsem.

„Co se stane, Rivere?“

Přinutím se pohlédnout mu do očí. „Šel bych do basy. Nikdy bych už neviděl mámu. Byla by tu sama, s tebou, a ty bys neměl jinou možnost než jí ubližovat.“

Usměje se. Nenávist se ve mně rozhoří ještě víc.

„A je tohle, co bys chtěl? Chtěl bys, abych ubližoval mámě, Rivere?“

Nadechnu se. „Ne, pane.“

„Si myslím.“

Pohladí mě po tváři. Zatnu zuby.

„A teď půjdu a sednu si ke stolu. Ty mi přineseš pivo z lednice. A až ho vypiju, tak si začneme hrát. Jasný?“

„Jasný.“

Otočím se a dojdu k lednici. Ruka se mi třese, když ji otevírám. Zatnu svaly, přinutím ji přestat. Pak se natáhnu a z vrchní police vezmu pivo. Pomalu ho otevřu a uzávěr hodím do koše, ve snaze alespoň trochu oddálit nevyhnutelné.

Když se otočím nazpátek, znovu mě praští do očí jeho pistole.

Prostě si na té lince jen tak leží.

Pak se podívám na něj. Sedí u stolu na mojí židli.

Mojí židli.

Sebral ji od stolu a otočil ji, takže teď sedí tváří ke mně.

A taky si sundal kalhoty. Už má na sobě jenom košili.

Všechno se ve mně sevře.

Láhev se mi v ruce roztřese.

Oči si znovu najdou cestu k pistoli na lince.

„Na co čekáš, kluku?“ štěkne. „Švihej sem.“

„Rivere, švihej sem.“ Ruku měl opřenou o rám postele, na které seděl.

Máminy postele.

Ještě nikdy mě nepřitáhl sem, když chtěl hrát svoje hry.

Vždycky to bylo u mě v pokoji.

Nechtěl jsem to dělat. Ne tam.

Ruce se mi roztřásly. Dělaly to teď celkem často. Z nějakého důvodu hlavně v neděli.

Sevřel jsem ruce v pěst, až se mi nehty zabořily do kůže.

„Hned, Rivere.“

Přišel jsem k posteli a zůstal stát před ním.

Usmíval se.

Zaryl jsem nehty hlouběji do kůže.

„Rivere, nenuť mě to říkat znovu! Padej sem! Hned!“

„Ne!“ zaječím.

Jako by do něj uhodil blesk.

Ještě nikdy jsem neřekl ne. Srdce mi strachy poskočilo.

Vstane. „Že ne?“

„Já, já…“

„Ty si troufáš říct mi ne, kluku?“

Otevřu pusu, ale nevyjde ze mě ani hláska. Srdce mi teď bije o závod. Mám příšerný strach. Zatínám nehty do dlaně ruky, dokud neucítím, jak se kůže pod nimi trhá.

Očima hypnotizuju pistoli na lince.

„Rivere, je čas si hrát. A táta si dal tu práci, aby pro nás na dnešek vymyslel novou hru.“

„No to bych, kurva, neřek. A teď sem švihej, kluku!“

Ruka se mi sevře kolem láhve. Přinutím se na něj podívat. „Ne,“ řeknu znovu.

Výraz v jeho obličeji zkamení. Nakloní hlavu. „Pravidla se změnila, Rivere. Ještě jednou uslyším ne a zastřelím tvoji mámu v okamžiku, kdy vejde do domu. A místo toho, abych tě strčil do basy… Nechám si tě hezky tady. Jen já a ty, o samotě, v tomhle baráku. A budu si s tebou dělat, co chci a kdy chci. Jen si to představ… Mohl bych si strkat svůj pendrek do tvýho držáčku každej posranej den, kdy bych si umanul.“ Prstem si přejede po rtech, na tváři se mu rozleje úsměv. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi ten nápad líbí… Možná prostě zabiju tvou mámu tak jako tak –“

„Ne!“ vyjeknu.

Láhev ještě nedopadla na zem a už držím pistoli v rukou.

A mířím přímo na něj.

Na zlomek vteřiny vytřeští oči. Pak se začne smát.

Ten zvuk mě bodá v uších.

„A co s tím jako hodláš dělat, hm?“

Ruce se mi třesou. Pistoli sotva udržím.

„J-já…“

„J-já,“ opičí se. „Tak co bude, smrade? Povídej.“ Přiloží si dlaň k uchu, aby líp slyšel, zjevně se dobře baví.

„J-já ch-chci, abys odsud vyp-p-adnul!“ vyjeknu a zamířím s pistolí výš. Ruce mám v jednom ohni.

Nahne hlavu. „Vypadnul? Já nikam jít nehodlám, Rivere. Nikdy bych tě přece neopustil. Nikdy bych neopustil svýho úžasnýho kluka. Táta má svýho úžasnýho kluka přece rád.“

„Jde ti to moc dobře, Rivere. Úžasně. Je načase zkusit novou hru.“

„Dost! Přestaň!“ zaječím. Hlava mi třeští. Všechno je v jednom ohni. Všechno, co chci, je jen zastavit tu bolest. „Prostě přestaň! Nech mě na pokoji!“

„J-já… já už tu hru hrát fakt nechci.“

Jeho ruka chňapla mou hlavu a přitiskla ji do polštáře. „Sklapni. Kazíš zábavu.“

Nedostávalo se mi vzduchu. Nemohl jsem dýchat.

Mami, pomoz mi, prosím.

Ruka konečně povolila. Otočil jsem hlavu na bok a zalapal po dechu.

„Proč mě tohle nutíš dělat?“ pohladil mě po vlasech a trochu je urovnal. „Budeš už hodnej kluk?“

Jediná slza mi stekla po tváři. „Ano, pane.“

„Víš moc dobře, že mě nechceš zastřelit. No tak, zahoď tu zasranou pistoli.“

„J-já…“

Zápach piva…

Tváře smáčené slzami…

Nemůžu dýchat…

Mám strach…

Zastavte to…

„Zahoď tu zasranou pistoli, ty malej sráči!“ zařve na mě a udělá krok blíž.

„N-nepřibližuj se! U-už ani krok!“ zaječím. Zvednu pistoli ještě výš.

Sotva ji udržím.

Ale pustit ji nemůžu.

Kdybych ji pustil, tak… by mi ublížil zas.

Ublížil by mámě.

Strašně se bojím.

Nevím, co dělat.

„U-už s tebou ne-nechci dělat žádný h-hry! Nech mě na pokoji, prosím!“

„Nech mě na pokoji!“ opičí se. „Přestaň brečet jako mimino. Kluci tohle pro svoje táty dělají. Taky jsem to pro svýho tátu ve tvým věku dělal a fakt jsem kvůli tomu do prdele nebrečel! Máš ty tušení, jak těžkej mám život? Riskuju tam venku život každej posranej den, kvůli penězům, aby ty ses měl ráno do čeho oblíknout a aby tvoje nevděčná klapačka měla co jíst! A teď uděláš, co po tobě tvůj otec chce, a položíš tu pistoli!“

Strach mě dusí…

Nemůžu dýchat…

„Seš nejhodnější kluk, Rivere. Táta tě miluje. Nemáš tušení, jak moc tě táta miluje.“

„Nejsi můj táta!“ zaječím. „Nemám tě rád! Nenávidím tě! Nesnáším tě!“

Cítím, jak mi pistole klouže z prstů. Stisknu ji pevněji.

Prásk!

Moje tělo se odmrští dozadu.

Můj nevlastní táta… tam jen tak stojí a zírá na mě. S rukou přitisknutou k břichu. Když ji odtáhne, odhalí rudou skvrnu na bílé košili. Zírá na ni. „T-tys mě kurva postřelil,“ zakoktá se. Ještě nikdy se nezakoktal. „Ty zmrde, zabiju tě!“ Vrhne se ke mně.

Prásk! Prásk! Prásk!

Můj nevlastní táta teď leží na zemi.

Všude je krev.

Pistole mi vyklouzne z rukou.

Zvednu oči a vidím mámu, jak stojí mezi dveřmi.

Vypadá vystrašeně. Začne plakat.

„Rivere, cos to udělal?“ zašeptá.

Já nás zachránil, mami. Zachránil jsem nás.

1

Annie

Pohlédnu na muže, který sedí naproti mně u kuchyňského stolu. Muže, za něhož jsem se provdala před sedmi lety.

Muže, kterého nenávidím.

Zírám na něj plná skrytého opovržení a nenávisti.

Dnes odcházím.

Ta myšlenka mi zní hlavou.

Nejraději bych ta dvě slova vyřkla nahlas.

Jenže nemůžu.

Strach a tisíc důvodů, z nichž přechází mráz po zádech, je drží zapečetěná hluboko v mé mysli.

Zvednu dlaň k obličeji, lehce se dotknu podlitiny na tváři a jedním pohybem se přesunu k rozraženému rtu.

Všimne si, že se dotýkám obličeje.

Zamračí se.

Nechám ruku spadnout dolů.

Když mě včera mlátil, bylo to zlé. Praštil mě do obličeje. To už se teď tak často nestává.

Nechce, aby se lidi vyptávali, proč mám na tváři modřiny.

Proto, když mě bije, soustředí rány na tělo. Při sexu mě obvykle mučí jenom škrcením. To si užívá rád a často.

Ale včera mě mlátil i během sexu.

Vlastně, abych byla přesná, když mě znásilňoval.

Protože přesně takhle to je.

Ze začátku mi ani nedošlo, že tohle je taky znásilnění. Vždycky jsem myslela, že aby se to dalo nazvat znásilněním, musíte říct ne. Nejspíš se i pokoušet fyzicky bránit.

Nic z toho jsem nikdy neudělala.

Ne že bych mohla odporovat. Až příliš jsem se bála. A navíc, i kdybych řekla ne, stejně by si vzal, co chtěl.

Vlastně jsem ale byla ráda, že to včera schytal obličej, protože nemůžu riskovat, že by mě uhodil do břicha.

Ne teď. Ne, když jsem těhotná.

Nosím dítě, o kterém se on nikdy nedozví.

Zjistila jsem, že jsem těhotná, jen před pár dny. Proto konečně odcházím. Proto jsem v sobě konečně našla odvahu od něj vypadnout.

Zkrátka už nejde jenom o mě.

Teď jde i o dítě.

Vím, lidé by řekli, že jsem měla už dávno zavolat policajty. Měli by ho zatknout za všechno, co mi provedl.

Jenomže Neil je ta policie.

Detektiv Neil Coombs. Uznávaný a respektovaný ve svém oboru. Čeká se, že z něj brzy bude velitel.

Minulý rok oceněný medailí za statečnost.

Jo a taky pravidelně mlátí svou ženu.

Jednou, hned na začátku, jsem policii zavolala. Nepomohli mi.

Protože jsou stejná zkorumpovaná špína jako on sám.

Takže mi zbývá jediná cesta. Změním si jméno a hodlám zmizet.

Jediná výhoda toho, mít za manžela násilnického zmetka, který je navíc policajt, spočívá v tom, že je to taky hajzl, co si nechá od zločinců platit, aby se nekoukal jejich směrem, když se zrovna něco semele.

Neil se domnívá, že nemám sebemenší tušení o jeho malé bokovce. Ale vím toho víc, než si myslí.

A jeho výplata v podobě špinavých peněz, kterou si nemůže uložit do banky, protože by se někdo mohl ptát, leží v trezoru skrytém ve stolu v jeho pracovně.

Přesně v tom trezoru, o kterém si myslí, že nevím.

Jenomže já o něm vím.

A bude to moje jízdenka odtud pryč.

Nechci jeho prachy. Ráda bych se obešla bez nich.

Ráda bych si zachovala důstojnost, ale nemám jinou možnost.

Svoje peníze nemám.

Neil mě nikdy nenechal pracovat. Nejprve jsem si myslela, že mě miluje a chce se o mě postarat sám.

Rychle mi ale došlo, že to bylo jen další lanko, za které teď může tahat.

Nemá peníze, nemůže odejít.

Takže si beru jeho peníze a odcházím.

Neil vstane od stolu. Vidím pistoli u opasku, stejný pohled jako každé ráno a stejně se mi z toho pořád svírá žaludek.

Z opěradla židle si vezme sako a natáhne ho na sebe.

Vstanu a poslušně ho doprovodím ke dveřím, jako vždycky. Protože si mě tak vycvičil.

Už jenom dnes, a pak už ne.

Nikdy víc.

U dveří se zastaví a otočí se tváří ke mně.

Obrním se.

Jeho ruka mi zamíří k tváři.

Cuknu sebou.

Jeho spokojený výraz mnou projede jako ostří a nenávidím ho ještě víc než kdy předtím.

„Nikdy bych ti neublížil, Annie.“ Palcem a ukazováčkem mě chytne za bradu.

Ztuhnu, když jeho oči přejíždějí po podlitině na lícní kosti a rozraženém rtu.

Kdysi by se v jeho tváři zračily výčitky svědomí.

Ale teď už ani náznak.

„Trochu mi to včera ujelo. Dneska zůstaň doma. Po cestě domů nám koupím večeři.“

„Dobře,“ odpovím.

„Hodná holka.“

Mučivým polibkem se se mnou rozloučí, z rány na rtu do mě prýští bodavá bolest, ale nedám to najevo a ještě na chvíli v sobě odpor nechám spát. Ten známý pocit znechucení, přicházející, kdykoliv se mě dotkne.

Na jeho polibek reaguju tak jako obvykle. Nikdy dřív nebylo důležitější udělat všechno správně. Nechci, aby si všiml, že se ve mně něco změnilo.

Ustoupí a přestane mi mačkat bradu.

Nemůžu tě ani cítit.

„Měj se hezky,“ věnuju mu úsměv. Falešný, ale dobře nacvičený.

Otevře dveře k odchodu. „Myslím to vážně, Annie. Nikam dnes nechoď.“

„Nepůjdu. Slibuju.“

Tak už zmiz.

Vykročí ven. Srdce mi očekáváním bije jako o závod.

Zastaví se a přes rameno na mě pohlédne.

Strach mi svírá žaludek.

Ale o sebe strach nemám.

Strach o svůj život jsem ztratila už dávno.

Když se nebojíte smrti, ale uvítali byste ji s otevřenou náručí, nemáte co ztratit. Jenomže teď už nejde jenom o můj život. Teď čekám dítě. A mám povinnost mu v životě dát tu nejlepší šanci, jakou dokážu.

„Nezapomnělas na něco?“ zavrčí na mě, jedno obočí vytažené nahoru.

Sakra. Sakra. Sakra.

„Miluju tě,“ pípnu s nervózním zalknutím.

Kouká na mě, chvíle se zdá být věčností, ve tváři má pochybovačný výraz.

Držím tělo v pozoru a zoufale si přeju, aby mi srdce přestalo bít sebevražednou rychlostí.

Pak, konečně, po chvíli dlouhé jako celý soudný den, promluví: „Miluju tě, Annie. Dokud nás smrt nerozdělí.“

„Dokud nás smrt nerozdělí,“ opakuju po něm s lehkostí lež.

Nikdy. Nikdy víc.

Dveře se za ním zaklapnou.

Tiše vydechnu. Zadržovala jsem dech snad celé ráno.

Stojím, poslouchám. Čekám.

Motor jeho auta nastartuje.

Zvuk se vzdaluje.

Ještě jeden úder srdce počkám, pro jistotu.

A pak se vrhnu do akce.

Běžím po schodech, rychle na sebe hodím rifle a tričko a pak nechám nohy vklouznout do páru tenisek. Ze skříně chňapnu svou starou hnědou ošoupanou koženou sportovní tašku. Tu, ve které jsem přinesla svou trochu oblečení a krabičku se vzpomínkami, když jsem se v osmnácti přestěhovala z dětského domova k Neilovi.

Nemám rodinu, jsem sirotek. Sebrali mě drogově závislé matce, prostitutce, když jsem byla mimino, a dali mě do dětského domova. Nemám tušení, kdo byl mým otcem. Pravděpodobně jeden z jejích šamstrů.

Možná proto jsem se hned vrhla Neilovi do náruče.

Byl starší. Dospělejší. A já chtěla pevnou půdu pod nohama. Rodinu.

Bylo mi osmnáct. Zrovna jsem vyšla střední a doufala, že budu pokračovat na místní univerzitu. Jednou v noci, když jsem se vracela z metra domů, mě přepadli. Neil šel náhodou v ten moment kolem. Nebyl ani ve službě.

Toho chlapa chytil a na místě zatknul. Já dostala zpátky peněženku a k ní ještě rande se starším, hezkým policajtem na druhý den večer.

O týden později jsem se k němu přestěhovala.

Moje noční můra začala o šest měsíců později, když mě poprvé zbil.

Byla to naše svatební noc.

Předtím byl úžasný. Nemohla jsem uvěřit tomu, že by si tak skvělý chlap jako on vybral někoho, jako jsem já.

Dnes už vím, že jsem byla snadná kořist.

Jednoduše zmanipulovatelná, jednoduše kontrolovatelná.

Myslela jsem, jaké mám štěstí, že ho mám, ale přitom, ve skutečnosti, to byla ta nejhorší věc, jaká mě mohla potkat.

Prohrábla jsem skříň a sebrala krabičku se vzpomínkami. Uvnitř bylo jen pár cetek, jako například náš oddací list. A pak lístek, co mi zůstal, když jsme spolu poprvé šli do kina. Špunt od šampaňského, to bylo, když mě požádal o ruku.

Všechny tyhle věci teď mají místo leda tak v popelnici.

Otevřu krabičku a vezmu pár věcí, které mi pomůžou zmizet. Občanku a rodný list s mým novým jménem.

Bezpečně je schovám do kapsy na zip ve sportovní tašce.

Pak si vezmu pár kousků oblečení a spodního prádla, které jsem si připravila na cestu, a hodím je do tašky. Není důvod toho brát víc, musela bych to s sebou táhnout, a stejně bych se do většiny brzo nevešla.

Dlouhou blond hřívu si svážu do staženého drdolu a pak si přes něj na hlavu narazím kšiltovku.

V koupelně vezmu pastu a kartáček na zuby a pár dalších hygienických potřeb a dám si je do kosmetické taštičky. Všechno jde do sportovní tašky za oblečením.

Tašku odnesu dolů a zamířím do Neilovy pracovny. Ticho tam je ohlušující. Tuhle místnost nesnáším ze všech nejvíc.

Přestože vím, že jsem tu o samotě, pořád se třesu strachy.

Pořád mám pocit, že se přižene zpátky a načapá mě tu.

Rychlým krokem přejdu k jeho stolu a kleknu si u něj, sportovní tašku pokládám na zem vedle sebe. Otevřu zásuvku. Vezmu složky dokumentů maskující jeho trezor a položím je na zem.

Z kapsy vytáhnu klíč. Klíč, co jsem ukradla, nechala si udělat kopii a vrátila ho na místo, než si všimnul, že je pryč.

Ten den byl jedním z nejděsivějších v mém životě, a to jsem ve strachu strávila posledních sedm let. Byla jsem vystrašená do morku kostí, bála jsem se, že to zjistí a pro mě i dítě to bude konec.

Jenomže na nic nepřišel a teď jsem tady. Zmizí peníze a já zmizím s nimi a všechno bude v pořádku.

Do žil se mi vlije strach.

Co když jsou ty peníze pryč? Co když je kvůli něčemu odnesl?

Myslím, že je jediná cesta, jak to zjistit.

A tak jako tak, mizím odsud. Nestrávím tu s ním už ani den. Prostě bych na něco přišla po cestě.

Se zatajeným dechem odemknu trezor.

Výdech.

Peníze jsou tu.

Nemám tušení, kolik tu může být. Stovky tisíc jsou mým skromným odhadem.

Nepotřebuju víc než na to, abych vypadla a měla na alespoň půlroční nájem, než si najdu práci, protože budu bez praxe.

Ale… co když nikdo těhotnou nezaměstná? Co když peníze dojdou, já budu bez práce a nebudu mít na nájem?

Bože.

Nenávidím se za to, co se chystám udělat. Zhluboka se nadechnu, ale vzduch zadržím v plicích.

No, ne že by ti zrovna nic nedlužil, Annie.

Vím. Ale nechci to takhle. Chtěla jsem se o dítě postarat sama. Vydělat si peníze vlastníma rukama.

A to taky uděláš, ale teď, v tuhle chvíli, prostě potřebuješ peníze. A je jedno, jak je seženeš.

Nechám vzduch vyplout z plic ven a vezmu si dvě stě tisíc z trezoru.

Cokoliv mi zbude, půjde ženám na charitu.

Zaklapnu trezor a zamknu ho. Složky vrátím na místo a stůl zase zavřu.

Odnesu tašku na chodbu a položím ji na zem. Ze šatníku si vezmu bundu a vklouznu do ní. Tašku zvednu a pověsím si ji přes rameno.

Můj mobil zůstal na nočním stolku. Může si tu zůstat. Už ho nebudu potřebovat. Navíc, kdybych si ho vzala, Neil by mě pomocí signálu vystopoval.

Vyjdu ven a nechávám Annie Coombsovou stát mezi dveřmi. Pryč odcházím jako Carrie Fordová.

2

Carrie

Pravá Carrie Fordová zemřela před pěti lety při bouračce. Bylo jí pětadvacet. Přesně tolik, kolik je mně. Vzezřením jsme si taky podobné – stejně světlá pleť, stejně modré oči – až na to, že Carrie měla nádherné zrzavé vlasy, zatímco moje jsou blond.

Ale ženy si barví vlasy každou chvíli, takže to nebude problém.

Nikdy jsem ji neznala, tu pravou Carrie.

Byla to vnučka mé jediné kamarádky.

Kamarádky, o které můj manžel neměl ani tušení.

Neil mi nedovolil mít přátele.

Jenomže já po někom toužila a paní Fordová je úžasná. Bydlí o tři domy v ulici dál.

Táhne jí na osmdesát a je takový ten pohádkový babičkovský typ.

Daly jsme se do řeči, když jsem byla venku a obstarávala předzahrádku.

Jednou mě pozvala na kousek vlastnoručně pečeného koláče a šálek kávy a pak, pak z nás byly přítelkyně. Časem si nevyhnutelně všimla i modřin. Nikdy se na ně neptala. Ale obě jsme věděly, co za nimi stojí.

Když se na těhotenském testu objevily dvě čárky, nevydržela jsem to a se vším se jí svěřila. Potřebuju vypadnout, ale nemám tušení jak.

Věděla, že volat fízly na Neila nemá smysl. A schovat mě u sebe ve skříni nebyla ta nejlepší možnost.

Musela jsem zmizet někam daleko.

V ten moment odešla z místnosti a vrátila se s největším darem, jaký jsem kdy dostala. Do rukou mi vložila řidičák své vnučky a taky její rodný list. Prý ať si je vezmu. Ať mrštím svým starým jménem do koše a zmizím.

A já najednou měla v rukou cestu ven.

Peníze mi taky nabídla, ale ty jsem si vzít nemohla.

A stejně jsem věděla o vlastní zlaté žíle.

Málem jsem ji tenkrát rozdrtila v objetí.

A tak jsem získala svoji jízdenku pryč odtud.

Každý den děkuju Carrie Fordové, že mi darovala jméno.

S paní Fordovou jsme se rozloučily už včera. Bude se mi strašně stýskat.

Spěšnou chůzí se blížím k autobusovému nádraží.

Nadskočím pokaždé, když mě mine auto. Při každém zvuku. Vyděšená k smrti, že v jednom z aut bude sedět Neil.

Je to v pohodě. Je v práci.

Ale co když je některý z jeho kámošů na hlídce a zmerčí mě tu?

Rychlochůze přejde v klus.

Uklidni se. Tomuhle říkáš nenápadně?

Klus přejde zpět do rychlé chůze.

O deset minut později, aniž by mě někdo viděl, konečně dorazím k autobusovému nádraží.

Ještě pár kroků a jsi z té klece venku. Ještě chvíli a budeš zase volná.

Zabrzdím krok před vchodem do budovy nádraží a vrazím si kšilt čapky hlouběji do čela, abych zastínila oči a schovala co nejvíc tvář. Všude uvnitř jsou kamery. Ke každé z nich bude mít Neil přístup, pokud přijde na to, kterou dírou v plotě jsem se protáhla pryč z města, a pokusí se zjistit, kam vedla. Stejně tak potřebuju schovat rudou podlitinu na tváři. Pokladní by si mě podle ní mohla lépe zapamatovat, což je to poslední, co chci. S rozraženým rtem toho bohužel moc nenadělám.

Skrz prosklené dveře nádražní budovy vidím elektronickou tabuli, na níž jsou rozepsané všechny odjezdy autobusů.

Za patnáct minut odjíždí autobus směr Texas, na místo jménem Canyon Lake.

V Texasu je vedro.

Nenávidím vedro, mou bledou kůži slunce griluje jak kuře nad ohněm.

Neil tohle moc dobře ví. Tím pádem ho nikdy nenapadne, že bych vyrazila do Texasu.

Perfektní.

Se skloněnou hlavou a hlubokým nádechem otevřu dveře a vstoupím do rušné budovy autobusového nádraží.

Rychle, avšak s klidem, si to namířím k okénku. Koupím si jednosměrnou jízdenku do Canyon Lake, platím Neilovým drahocenným kapesným.

Beru jízdenku a odcházím k už čekajícímu autobusu, který mě konečně odveze pryč odsud.

Ještě si udělám malou zastávku u odpadkového koše.

Pohlédnu na levou ruku. Na snubní prsten.

Hlavou mi prosviští tornádo vzpomínek. První rande. První milování. Svatební šaty.

První rána. První znásilnění. Poprvé, co mě škrtil, dokud jsem neztratila vědomí.

Prudkým pohybem prstenem mrštím do koše, div tam neletěl i s prsteníčkem.

Bez ohlédnutí naskočím do autobusu. Snažím se být nenápadná. Dobrý den, neutíkám před svým sadistickým manželem a už vůbec k tomu nehodlám použít řidičák roky mrtvé ženské. Ukážu řidiči jízdenku. Chce vidět i průkaz totožnosti.

S nervózním polknutím mu podám ten jediný, co mám. Zběžně se na něj podívá a hodí mi ho zpátky.

Toť vše.

Mám to za sebou.

Procházím uličkou. Sednu si dozadu k okénku a tašku si hodím pod nohy.

Zhluboka vydechnu. Moje srdce se žene dost rychle na to, aby už bylo v půli cesty do Canyon Lake.

Dokázala jsem to.

Tenhle autobus mě odveze pryč za svobodou.

Pořád čekám, že se v poslední chvíli Neil objeví mezi dveřmi a odtáhne mě zpátky.

Nic. Nepřišel.

Místo toho se dveře zavřou a autobus i se mnou zamíří pryč.

Vyrážím vstříc novému začátku.

3

Carrie

Vystoupím z autobusu na sluncem rozpálený chodník a prohlížím si neznámé prostředí.

Takže tohle je Canyon Lake.

Můj nový domov. Náš nový domov.

Položím si ruku na stále ještě ploché břicho. „Slyšíš?“ šeptám k miminku se skloněnou hlavou. „Jsme doma. Jsme v bezpečí.“

Lehký vánek mi prohrábne vlasy a hodí jeden pramen do obličeje. Zorným polem se mihne jasně rudá lokna.

Seberu prameny, které vítr rozházel, a sčísnu je za ucho.

Je ze mě zrzka. Rusovláska.

Hlavu jsem si obarvila na první benzínce po cestě. Levnou barvu jsem sehnala v obchůdku spolu s milostným románem a mizerným telefonem.

Na tu rudou si budu muset zvykat, po životě stráveném jako blondýna, ale netvrdím, že se mi nelíbí.

Barva očí díky ní vyniká a houf pih na tvářích taky ladí.

Vypadám jinak. A jinak taky vypadat musím.

Už nejsem Annie. V rámci boje o přežití je ze mě teď Carrie.

Možná mám pořád podlitinu na obličeji a rozražený ret, ale to se zahojí a pak zmizí i poslední zbytky Annie. Zbude jen Carrie.

Poodejdu od autobusu směrem k chodníku a zastavím se, abych na chvíli položila tašku na zem. Je vedro. Příšerné vedro.

Ne že bych nikdy neslyšela o pověstném texaském vedru, ale tohle… Vždyť je listopad.

Rozhlédnu se, místní se nezdají být horkem otrávení.

Buďto si jeden zvykne, anebo jsem horkofob.

Možná se taky moje teplota vyšplhala trochu výš, protože jsem těhotná. Snažím se to spočítat podle poslední menstruace. Pokud se nepletu, tak by se dítě mělo začít tlačit na svět někdy v červenci.

Sakra, jestli je tohle listopad v Texasu, tak nechci vidět léto. Zdá se, že se budu muset promenovat s obrovským břichem po nejteplejším místě USA. Možná jsem to celé měla trochu líp promyslet.

Když už jsme u toho, tvrdit, že jsem přemýšlela, je vlastně docela odvážné. Naskočila jsem do prvního autobusu na místo, kde mě Neil nebude hledat ani za milion let, a tím moje přemýšlení skončilo.

Což vlastně až tak nevadí, raději strpím horko než Neila za dveřmi. Prostě trochu investuju do klimatizace a budu s sebou všude tahat přenosný větrák.

Možná by se taky hodilo konečně zajít k doktorovi. Jakmile jsem zjistila, že jsem těhotná, nebylo času nazbyt.

Najít si doktora mám v plánu hned, jak budu mít střechu nad hlavou. S trochou štěstí se už možná vhodné místo našlo.

Po cestě jsem na novém telefonu projela seznamem míst k pronájmu v okolí Canyon Lake. Výběr nic moc. Většinou buďto jednopokojové garsonky, nebo rodinné domy. Potřebovala bych něco mezi tím, jeden pokoj pro dítě, jeden pro mě. Jednopokojový byt raději nechci, znamenalo by to stěhovat se, jakmile by dítě trochu povyrostlo.

Přišlo mi to jako osud, když jsem narazila na malinký domek se dvěma ložnicemi, plně zařízený. Podle popisku je schovaný na tichém předměstí a hned za ním se rozevírá les obklopující řeku Guadalupe.

Nebyly k němu žádné fotky, což mě netrápí, může si být klidně ze slámy, ale mně to bude putna, pokud bude můj.

Zavolala jsem na přiložené číslo a odpověděla mi makléřka s příjemným hlasem jménem Marla. Prý že dům sotva vyvěsili na stránky, a proto k němu ještě nejsou fotky. V ten moment jsem věděla, že ho tam osud dal pro mě.

Jeden úder srdce jsem měla pocit, že to jde celé až moc lehce. Zdrhnout Neilovi. Najít si dům.

Ale koneckonců většina mého života byla na nic, a to do toho raději ani nepočítám posledních sedm let, takže si trochu štěstí snad zasloužím.

Zeptala jsem se Marly na možnost prohlédnout si dům už dnes a naštěstí to nebyl problém. Usoudila jsem, že nejlepší bude jít s pravdou ven, takže jsem přiznala, že nemám žádné reference, ale zato můžu nabídnout peníze rovnou na ruku, s čímž byla víc než spokojená.

Mám se s ní potkat u domu v půl druhé. Autobus měl přijet v jednu, takže myslím, že času mám dost. Vytáhnu telefon, abych si našla dům v Google mapách a mrkla se na čas – 13:27.

Sakra práce.

Nedošlo mi, že autobus měl zpoždění.

Rychle ťukám do telefonu adresu a hledám, jak dlouho bude trvat tam dojít.

Patnáct minut.

Bleskově napíšu makléřce zprávu, abych ji informovala o zpoždění, hodím si tašku na rameno a vystřelím.

O patnáct minut později kráčím po krásné cestě, lemované řadou stromů. Ten klid a ticho… Jediným zvukem je štěbetání ptáků.

Mapa mi tvrdí, že můj cíl je na konci slepé uličky.

Uplyne minuta, než vidím ceduli „k pronájmu“ a dům hned za ní.

Je to láska na první pohled.

Je starý, jenomže já miluju staré domy. Už toho spoustu zažil, tak jako koneckonců i já, ale není to nic, co by trocha barvy nedala do pořádku.

Je to bungalov, což bude perfektní. Až se tu bude kolem plazit batole, nikde nebudou žádné nastražené schody.

Má i předzahrádku a při troše úsilí z ní bude to nejlepší z celého domu. Už to vidím před sebou, jak sedím venku na zahrádce s miminkem a možná i prohodím pár slov se sousedy.

Vykročím cestičkou k hlavnímu vchodu a dveře se mi rozletí před nosem.

„Slečna Fordová?“ Atraktivní blondýna, něco kolem čtyřicítky, mě zdraví úsměvem pokrytým zářivou rtěnkou.

Moc dobře si ale všimnu momentu, kdy její zrak padne na černou podlitinu na mé tváři a úsměv se zkřiví.

Stud mi sešněruje vnitřnosti do klubíčka. Skloním hlavu a nechám vlasy spadnout dolů, což podlitinu trochu zakryje. „Ano, ale říkejte mi prosím An–“ Tak tak stihnu sama sebe zastavit. „Carrie,“ řeknu trochu hlasitěji, než bylo potřeba, a v duchu si vynadám.

Vážně je na čase si zvyknout na „Carrie“.

Úsměv se znovu vrátí v plné síle. „Moc ráda vás poznávám, Carrie.“ Natáhne ke mně ruku a já s ní nadšeně potřesu. „Jmenuju se Marla, mluvili jsme spolu po telefonu.“

„Jistě.“

„Co kdybyste šla dovnitř a trochu si to tu prohlédla?“ Gestem mě pozve dovnitř malé předsíně a zavře dveře. „Výborně. Pojďte za mnou, udělám vám komentovanou prohlídku.“

Kráčím za ní po domě a usmívám se jako sluníčko. Nejspíš vypadám, jako by mi přeskočilo, ale to mě netrápí, mám prostě radost, že tu můžu být.

Ten dům nemá chybu.

Je tu velká ložnice s vlastní koupelnou a přímo naproti ní přes chodbu je menší pokoj, tak akorát pro miminko. Společná koupelna je hned vedle. Navíc má pokojík pro dítě okno do zahrady.

Dům je plně zařízený, takže nemusím shánět nábytek a opatřím si jenom dětskou postýlku. Jo, a ještě nějaké povlečení na mou postel a pár ručníků do koupelny.

Tenhle dům ve mně vyvolává opravdu dobrý pocit. Jako bych byla… v bezpečí.

A to je všechno, co jsem kdy chtěla.

Jsem doma.

Jsem konečně doma.

„Tak co vy na to?“ zahlaholí Marla, když ukončíme okružní výšlap domem v obýváku.

„Beru,“ vyhrknu bez zaváhání.

Úsměv se jí málem roztáhne až mimo obličej a já mám výhled na řádku perfektně bílých zubů, které nemůže mít na svědomí nikdo jiný než kosmetický zákrok. „Skvělé!“ tleskne rukama. „Budu po vás chtít alespoň půl roku nájmu dopředu, kvůli chybějícím referencím.“

„Není problém,“ odpovím.

„Výborně, skočím si do auta pro papíry.“

Zatímco je Marla pryč, odpočítám si peníze za šestiměsíční nájem.

O půl hodiny později je smlouva podepsaná a já sleduju Marlu, jak odjíždí v nablýskaném audi.

Vejdu zpátky do domu a zavřu za sebou. Potom zamknu, opřu se čelem o dveře a nějakou chvíli tam jenom stojím.

Výborně, Annie. Utekla jsi mu. Teď konečně začneš žít.

Ještě jednou se zhluboka nadechnu a odstoupím ode dveří. Dojdu pro tašku a odnesu ji do ložnice.

Vytahám z ní oblečení a kosmetiku a naházím je na postel. Vezmu pár set dolarů a zbytek nechám i s občankou a rodným listem v tašce. Tu odnesu do malé šatny propojené s ložnicí. Otevřu největší zásuvku a nacpu tašku dovnitř. Lepší úkryt pro cennosti vymyslím později, až budu mít potuchy, co a kde v tomhle domě vlastně je.

Stáhnu ze sebe oblečení, které už má za sebou několik dnů nepřetržitého nošení. Pustím na sebe skoro vařící vodu a užívám si takřka spalující horkost na kůži. Proud s sebou do kanálu odnáší špínu a myšlenky na minulost. Přesně tam, kam patří. Voda je obarvená do ruda barvou na vlasy, kterou se mi nepodařilo při mém improvizovaném kadeřnickém zákroku dokonale vymýt.

Jsem volná.

Slzy se smísí s vodou a zmizí v odtoku spolu s mojí minulostí.

Zastavím sprchu a natáhnu se pro starý ručník, visící na držáku.

Přikoupím si nějaké nové, jakmile skočím do obchodu.

Osuším se a pročešu si vlasy, které nechám volně spadat na záda. Vezmu si na sebe tričko a džíny. Budu potřebovat víc oblečení. Pokud možno kraťasy, tílka a bavlněné šaty.

V kuchyni si uvařím bylinkový čaj, sáček jsem koupila kdesi na zastávce po cestě. Napustím vodu do konvice, a než se uvaří, využiju čas, abych našla hrnky.

Kouřící šálek vezmu a jdu na verandu. Lokty se opřu o zábradlí.

Hodila by se mi tu židle, abych si ticho mohla užít vsedě. Ale prozatím to bude stačit takhle. Prostě si vychutnám to, co zrovna mám.

To ticho. Nikdy jsem takový klid nezažila.

Je to uklidňující ticho. Takové, co se kolem vás obalí jako jemná hedvábná pokrývka.

Je skvělé.

Je vším, co jsem kdy chtěla.

Usrknu čaje a zaslechnu, jak ve vedlejším domě napravo začala hrát „Bohemian Rhapsody“ od Queenů.

Tuhle skladbu miluju. Ani mi nevadí, že nabourala moje ticho. I tak mě nutí se usmívat.

Můj nový soused má, zdá se, dobrý vkus na muziku.

Zatímco si tiše broukám slova, otočím hlavu za zvukem. Ten dům mě zaujal už předtím. Je celkem těžké si ho nevšimnout. Je obrovský. Zabírá pro sebe největší prostor na konci ulice. Je to jedna z těch velkých koloniálních rezidencí. Bez váhání si troufnu tvrdit, že je největší v ulici. Má jednu z těch krásných verand, táhnoucích se kolem dokola, a mně výhled dovoluje prohlédnout si její zadní část. Můžu nakouknout i do zahrady. Mají bazén. Jejich zahrada je minimálně dvacetkrát větší než ta moje. Ještě vidím menší zděnou budovu. Nejspíš garáž nebo dílna.

Kdo tam může bydlet?

Barák jako hrom a k tomu bazén. Ti musejí mít vystaráno. Možná mají děti. Což by bylo skvělé, alespoň by si to moje mělo s kým hrát, až trochu povyroste.

Zahřeje mě štěstí při myšlence, že bych tu mohla být – ne, budu za pár let pozorovat svoje dítě, jak vyrůstá bez tíhy vědomí, jaký náš život mohl být, kdybych se konečně nevzchopila.

Dál si spokojeně broukám s Queeny.

Pak uslyším prásknutí dveří a ohlédnu se za zvukem. Na verandě domu se objeví muž.

Podle mého odhadu je nezvykle vysoký. Hlavu má porostlou tmavými vlnitými vlasy. Při pohybu se zalesknou do měděna, když se vlasů dotkne slunce, zasvítí bronzovými odlesky. Po stranách jsou zastřižené a uprostřed zase delší. Brada je porostlá strništěm, o které se žiletka nezajímala dobrých pár dní.

Neil by takhle ven nikdy nevyšel. Podle jeho názoru strniště vypadá příliš ledabyle.

Mně se ale líbí a vousy všeobecně stejně tak. Neilovi jsem to nikdy neřekla, nedovolil mi toho mít moc a vlastní názor už vůbec ne.

Jeden z mých pěstounů měl vousy. Henry se jmenoval. Měla jsem ho nejradši. Opravdu milý chlapík. Jeho vousy byly ovšem bílé. Vypadal jako Santa.

Zemřel, po pravdě, měl na to věk. Pak jsem ještě nějakou dobu žila s jeho ženou, Sandrou. Ta se ho vydala hledat na druhou stranu o rok později.

Myslím, že se jí s jeho posledním dechem zlomilo srdce a rána se už nezahojila.

No a tak mě šoupli zase k jiné rodině.

Tolik k mé oblibě vousů.

Odtud nedokážu odhadnout, kolik mému novému sousedovi může být. Tipovala bych, že to bude určitě pod třicet. Taky má tetování. Obě paže jsou tetováním pokryté. V kontrastu s černým trikem hezky vyniknou.

Tetování Neil taky neměl rád.

Prý že tetování ladí jenom k mřížím ve věznici.

Neil byl až moc stará škola.

Podle jeho názoru by tenhle týpek vypadal jako jeden z těch, které v práci dennodenně strká za mříže.

Což už samo o sobě znamená, že je pravděpodobně milejší než můj manžel.

Pardon, můj exmanžel.

Už jen ta myšlenka samotná mě naplní pocitem svobody.

Annie se s ním bohužel nikdy nerozvede, protože by mu Carrie musela dát vědět, kde Annie je, což Carrie neudělá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy River Wild.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.