POSLEDNÍ OBJEDNÁVKY

Třetí kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

Last Orders

Copyright © McFori Ink, 2018

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-768-8

„Budou tě strašit tři duchové.“

Vánoční koleda, Charles Dickens

PROLOG

Leden 2018

Detektiv inspektor Jimmy Stewart (ve výslužbě) stál s deštníkem nad hlavou na kraji Finglas Road v záplavě dalších deštníků. Zástup lidí se ve dvou až třech řadách táhl na obě strany, kam až oko dohlédlo. Pršelo vytrvale celé dopoledne. Sem tam se válely zbytky tajícího sněhu jako vzpomínka na jiný svět; svět oděný v bílém hávu a naplněný vánoční radostí. Ne že by měl Vánoce nějak obzvláště rád. Za ním, na Glasnevinském hřbitově, se sklíčeně nakláněl odtávající sněhulák.

Do kostela se Stewart nedostal. Teď si říkal, že před kostelem měli nainstalovat ozvučovací systém, nikoho ale ani ve snu nenapadlo, jakých rozměrů tato událost nabyde. Koneckonců se nejednalo o státní pohřeb, ani se nepohřbívala žádná celebrita, ale pouze obyčejný člověk. No, ne tak docela. Na toho člověka se hodila spousta označení, obyčejný k nim však rozhodně nepatřilo.

Nedalo se říct, že byl oblíbený, byť téměř všichni bezpochyby věděli, o koho se jedná. Zaujímal prostor někde mezi legendou, varovnou pověstí a bubákem. Muž žijící mimo tento čas. Muž s vlastním mravním řádem, díky němuž se názorově rozcházel s okolním světem. Byl také prvotřídní osinou v prdeli, na což by se nemělo zapomínat. Už několik let nebyl členem irského policejního sboru, z něhož odešel nedlouho po Stewartovi, takže policejní hlavouni se tam nemuseli povinně dostavit. Stewart zavolal Wilsonovi, svému bývalému chráněnci z doby, kdy sloužil u kriminální policie, aby zjistil, jestli se chystá přijít, ale zcela nezvykle se mu nedostalo žádné odpovědi. Od Stewartova odchodu do penze se z něj a Wilsona stali přátelé, i když ani jeden z nich by se to tak neodvážil nazvat. Wilson chodil pravidelně na pokec a Stewart mu předával zkušenosti ze své čtyřicetileté policejní služby. Bože, jak mu ta práce chyběla. a ze všeho nejvíc – byť by to ani náhodou nepřiznal – mu chyběli lidé. V tomto ohledu představoval dnešek nostalgické zavzpomínání. Jak procházel ulicí, viděl spoustu známých tváří. Řadoví členové sboru se dostavili v ohromném počtu, jelikož si toho muže pamatovali přesně z těch důvodů, pro které na něho hlavouni chtěli zapomenout. Každý z nich měl nějaký zážitek.

Většinu přítomných však netvořili policisté. Přišlo mnohem víc obyčejných lidí. Stewart v davu poznával i další tváře. Poslední úctu přišlo vzdát i dublinské kriminální bratrstvo. Stewart prošel kolem několika jedinců, u nichž si byl jistý, že díky úsilí onoho muže strávili několik let ve věznici Mountjoy. Přesto se tvářili ponuře. Ani náznak škodolibého úsměvu.

Procesí, a bylo to skutečné procesí, zahýbalo za roh. Nešlo o oficiální akci, ale někdo někde na to určitě dohlížel, nebo některý z těch, kteří přišli neoficiálně, někomu zavolal. Uniformovaní policisté spěšně uzavřeli ulici. Procesí však i tak šlo dál a už kvůli tomu ohromnému množství lidí bylo jasné, že se jen tak nezastaví. Bylo nezastavitelnou silou, stejně jako ten muž.

Za pohřebním vozem kráčeli truchlící v jedné červené řadě za druhou, někteří v dresech klubu pozemního hokeje St Jude, většina však v čemkoli červeném, co doma našli. Současný tým, pak týmy předchozí. Vypadalo to, že postupují ve skupinách zhruba podle věku. Možná to tak někdo navrhl, nebo se to tak možná vyvrbilo samo; ti, kteří hrávali spolu, ho teď bok po boku doprovázeli na poslední cestě.

Když pohřební vůz projížděl kolem něho, Stewart sklonil hlavu. Nebyl nábožensky založený, nicméně… respekt je respekt a tento muž si ho skutečně zasloužil.

Vedle rakve, přikryté dresem, na němž ležela hokejka, se skvělo jeho jméno vyskládané z květin.

Bunny.

KAPITOLA 1

12. prosince 2017

Vrchní policejní inspektorka Susan Burnsová vystoupila z auta a šlápla přímo do kaluže. „Do řiti!“

„Všechno v pořádku, šéfová?“

„Jo, naprosto,“ odvětila s pohledem upřeným na promočenou levou botu. „Bylo by fakt milé, kdyby někdo, aspoň jednou za čas, vyhrabal mrtvolu v pěkné čisté díře někde v centru Dublinu, s dlažebními kostkami bez bláta okolo a s kávou za rohem.“

„Ano, šéfová.“

„Když už jsme u mých bot, zvládnete to tentokrát bez problémů?“

„Rozhodně,“ odpověděl detektiv Donnacha Wilson, nedokázal ovšem zcela skrýt rozmrzelost z její otázky. Když se setkali poprvé, Wilson při pohledu na mrtvolu vyklopil svou snídani přímo na její úplně nové louboutinsky, čímž si mezi kolegy vysloužil nehynoucí přezdívku Šavloun. a rok před tou událostí se podobně rozloučil se svým obědem nad mrtvolou muže, kterého krátce předtím zastřelil. Přitom se jaksi pozapomnělo na skutečnost, že se jednalo o profesionálního zabijáka, který by v následujících sekundách zastřelil dvě nevinné osoby z řad veřejnosti a velmi pravděpodobně i Wilsonova kolegu. Jeho zvracení se však k Wilsonovu velkému zklamání ukázalo jako nezapomenutelné.

Burnsová vyrazila do kopce směrem ke staveništi a ignorovala čvachtavý zvuk, který doprovázel každý druhý krok. Wilson ji následoval. Dnešní den nezačal vůbec dobře a podle všeho to bude jen horší. Časy, kdy jezdila prohlížet nálezy mrtvol, už teoreticky skončily, jenže policie si vedla kategorii „historická úmrtí“, což byla politicky citlivá záležitost vzhledem k množství obětí Irské republikánské armády, které v průběhu let „zmizely“ a jejichž těla se nikdy nenašla. Vrchní inspektorka Burnsová byla přesvědčená, že v tomto případě se jedná buď o rozřešení případu nějaké pohřešované osoby (za což její tým nezíská žádné uznání), nebo o vraždu, kterou prakticky nemají šanci objasnit. Když se objeví nějaké dlouho mrtvé tělo, zhruba v polovině případů není možné ani identifikovat zavražděného, natož čapnout vraha. Uvědomovala si, že mnoho lidí by její uvažování považovalo za bezcitné, jenže ti lidé nemuseli sedět na rozpočtových poradách s účetními, kteří s oblibou počítali náklady na vyřešenou vraždu.

Přestože byly teprve dvě hodiny odpoledne, světla v tom mizerném zimním dnu kvapem ubývalo. Místo, kde mělo stát nové Centrum porozumění pro životní prostředí, vybrali pro skvostný výhled na Wicklowské hory. Ten by bezpochyby tvořil nádherné pozadí pro stříhání pásky v podání ministra pro cestovní ruch, plánované na květen, kdežto v doznívajícím pochmurném prosincovém dnu se tento účinek poněkud ztrácel. Stavbaři zatím udělali pouze výkopy a měli již několikatýdenní skluz, který nabrali, než se z korun okolních stromů podařilo sundat všechny ty hipíky. Jak potvrzovaly celostátní noviny, celkem hodně lidí zastávalo názor, že porozumění životnímu prostředí nejlépe projevíte tak, že ho nebudete rozkopávat, kácet a betonovat.

Před unimo buňkou sedělo několik dělníků, kteří usrkávali čaj a užívali si toho, že jsou placení za nicnedělání. Panovala tam neklamná oslavná nálada. Pokud se tohle podaří opravdu spustit, čekají je nekonečné přesčasy. Snad si ministr pro cestovní ruch ještě nerezervoval dovolenou.

Když Burnsová a Wilson procházeli kolem, z hloučku dělníků se ozval hlas. „Hej, zlato, usměj se na nás.“

„Slyšel jste toho muže, Wilsone.“

„Velký vtipálek, šéfová.“

„Pěkná prdýlka. Po tý bych si hned plácnul. Pořádně!“

Vrchní inspektorka Burnsová provedla jediným plynulým pohybem obrat čelem vzad, včetně začvachtání. Její špatná nálada se právě setkala s někým, kdo si ji naprosto zasloužil.

Vykročila ke skupince mužů, v jejichž obličejích se zračily různé výrazy od rozpaků po euforické vzrušení školáků. Neviděla, který z nich ten komentář pronesl, ale ani to nepotřebovala. Měl asi šedesát kilo nadváhu a nesmírně nepřitažlivou tvář, s baňatým nosem, malýma krysíma očima a působivou sbírkou brad. Jako jediný z nich byl natolik tupý, aby se na ni díval se vzdorovitým úšklebkem ve tváři; ve tváři, kterou mohla mít ráda jen jeho matka, i když Burnsová by se vsadila, že ani ta ne.

„Co jste to řekl?“

„Jenom sem kapku žertoval, kočeno.“

„Ach tak. a bylo snad na způsobu, jakým jsem kolem vás procházela a hleděla si své práce, něco, co vás vedlo k přesvědčení, že mám náladu na vaše sexuálně explicitní žertování?“

Tlusťoch se podíval na Wilsona. „Bože, kámo, to má vždycky takovouhle svinskou náladu?“

Pár jeho kolegů se zasmálo, ostatní se však tvářili rozpačitě, což Burnsovou potěšilo.

„Ano, takovouhle svinskou náladu mám pořád. Víte, je to důsledek stresu v zaměstnání. My, malé hloupé ženské, nejsme stavěné na to, abychom zvládaly napětí, které s sebou přinášejí skutečně důležitá zaměstnání, třeba jako kopání výkopů. Místo toho se musíme držet jednodušších profesí jako…“ Povolila si trochu šoumenství, jedním plynulým pohybem vytáhla služební průkaz a prudce ho rozevřela. „Vrchní inspektorka kriminální policie.“

Úšklebek krále žertéřů ztuhl do rozkošného výrazu posmrtné ztuhlosti, v němž oči zaregistrovaly změnu situace, ale její význam ještě nedorazil do celého obličeje. Nutno však podotknout, že ten obličej byl značně rozlehlý.

„Víte, k vaší smůle jsem policejní důstojnice a vy jste spáchal nenásilný přečin proti člověku podle zákona z roku 1997, paragrafu deset, bodu jedna: obtěžování. a jelikož jste inteligentní muž, tak bezpochyby víte, že trest za tento přečin je pokuta ve výši pět tisíc euro a až dvanáct měsíců odnětí svobody.“

„Bylo to jen takový nevinný…“

„Žertování,“ dokončila Burnsová. „Ano, to jste už řekl. Máte představu, kolik osob, které jsem za svou kariéru u policie obvinila a dostala před soud, nebylo následně uznáno vinnými?“

„Fajn, hele, já…“

„Ani jedna. Nikdo. Nula. Řekla bych, že stejný počet žen jste vy sexuálně uspokojil za celý svůj mizerný život. Víte, na rozdíl od vás jsem naprosto skvělá ve vyjebávání. Když s někým vyjebu, tak ten člověk zůstane vyjebaný. Mám na svém kontě víc obvinění, než vy jste měl kdy teplých večeří, a těch podle toho, jak vypadáte, určitě nebylo málo. Takže, abych to shrnula: právě jste přišel o práci, hrozí vám dvanáct měsíců odnětí svobody a divil byste se, kolik lidí za mřížemi dluží vrchní policejní inspektorce službičku. Wilsone, vzpomínáte si na Garyho Abbota?“

„Ano, šéfová. Drogový dealer, kterého jsme zatkli loni, protože ubil baseballovou pálkou svého dodavatele.“

„Pamatujete si, jak byl šťastný, když jsem nestíhala jeho matku, přestože měl v její garáži sklad svých zásob?“

„Pamatuju, plakal jako děcko.“

„Myslíte, že by byl ochotný si dát tady s naším přítelem rande?“

„To bezpochyby.“

Vrchní inspektorka věnovala rozkošně oněmělému pitomci ten nejkouzelnější úsměv. „Takže si konečně šoustnete někým, komu za to nebudete muset platit. Máte dvě možnosti. První: ukažte mi, kde je teď váš šéf, aby váš nový život mohl začít co nejdříve…“

„Ne, prosím…“

„Nebo…“ Úmyslně udělala dlouhou pomlku, ale nikdo ji nevyplnil. Král žertéřů ani nikdo z jeho kolegů si už neměl chuť povídat. „Nebo,“ zopakovala, „makarena.“

„Cože?“

„Ráda bych viděla, jak umíte natřásat tu svou prdýlku.“

„Ale jak mám…“

„S tím si nelamte hlavu,“ řekla a ukázala na ostatní muže, „oni vám tu píseň všichni zazpívají. Pokud tedy nechtějí, abych si s vaším šéfem promluvila o tom, jak svému kolegovi usnadnili společensky škodlivé chování.“

Pět minut nato se detektiv Wilson a vrchní inspektorka Burnsová zaregistrovali na místě činu a stáli před stanem, který tam postavil technický tým. Burnsová se opřela o Wilsona, když si na boty natahovala návleky, které tvořily povinnou součást jednorázové kombinézy.

„Překvapilo mě, že zná celý text,“ řekl Wilson. „Vždyť ta písnička je už celkem stará, ne?“

„Narážíte tím snad na můj věk, Wilsone?“

„To vůbec ne, šéfová.“

Burnsová si vzdychla. Tak to dopadá, když člověk nahání strach: málokdo si z něho dovolí udělat legraci. Občas ji napadalo, že by měla vyvěsit ceduli.

„Připomeňte mi, abych vás nikdy nenasral, šéfová.“

„Pracujeme spolu už přes rok, Wilsone. Myslela jsem, že připomínání už nebudete potřebovat. a když už jsme u toho…,“ kývla směrem ke vstupu do stanu. „Poslední možnost. Můžete počkat venku, jestli chcete.“

„V žádném případě, šéfová.“

„Dobrá. Bude to tedy na vás. Nebo alespoň na botách někoho jiného.“ Pak se podívala na hodinky, které ukazovaly 15:12, odhrnula závěs kryjící vchod a vešla dovnitř.

Uvnitř stanu se nacházelo šest osob v jednorázových kombinézách; dva dole v díře, kde právě fotografovali, a ostatní stáli kolem a sledovali je. Dále tam byly dva stoly, na každém ostatky zakryté bílou plachtou.

„Zdravím všechny,“ pronesla Burnsová, „je tady doktorka Devaneová?“

Devaneová byla policejní patoložka, a i když s Burnsovou nebyly vyloženě přítelkyně, měly spolu velmi dobrý pracovní vztah.

„Bohužel není,“ ozvalo se z díry. „Až do zítřka je v Anglii na školení. Musím vám stačit já.“

Burnsová se předstíraně zasmála a v duchu zaklela; dnešní den se podle všeho neměl hned tak zlepšit. Phillips byl zástupce Devaneové. Dobrý ve své práci, vynikal však vášní pro technickou hantýrku a chováním toho druhu, pro který se patologie jevila jako nejlepší kariéra, jelikož mrtví mají jen málokdy sklon si stěžovat.

Phillips vyšplhal po přenosných schůdcích z dva a půl metru hlubokého výkopu. Byl to vysoký, štíhlý muž. Burnsová neměla tušení, zda patologie přitahuje lidi, kteří zrovna neholdují jídlu, nebo zda častý pobyt v blízkosti mrtvých těl trvale zeslabuje apetit, výsledek byl však vždy stejný. Rozlišit jednotlivé členy technického týmu představovalo záludný úkol, jelikož všichni do jednoho byli vyzáblí, s obličejovou maskou a stejnou kombinézou.

„Tak co tady máte?“

„Masový hrob.“

Burnsová ucítila, jak Wilson vedle ní ztuhl, zřejmě proto, že neměl tolik zkušeností s otravným stylem Isaaca Phillipse jako ona. „Čímž máte na mysli dvě a více těl.“ Ukázala na dva stoly postavené vedle díry. „Předpokládám, že se jedná jen o tato dvě.“

Phillips pokrčil rameny. „Prozatím. Možná budeme muset prohledat okolí.“ Ministra pro cestovní ruch teď muselo pořádně píchnout v břiše.

„I tak si myslím, že bychom označení ‚masový hrob‘ neměli používat v blízkosti médií.“

„No, pokud lidi budou reagovat přehnaně na použití správné terminologie.“ Phillips stáhl plachtu na jednom ze stolů, a odkryl tak kosterní ostatky. „Mrtvola číslo jedna. Muž, ve středním věku. Příčina smrti se musí oficiálně ještě určit, nicméně podle krve nalezené na oblečení to vypadá na bodnou ránu v hrudi.“

„Oblečení?“ zopakovala Burnsová.

Phillips ukázal na průhledný plastový pytel položený na okraji stolu, který obsahoval cosi, co vypadalo jako špinavé hadry. „Ano, většina oblečení se zachovala. Zakopali je tu do rašeliniště, které má vysoce kyselou půdu a mnohem menší mikrobiální rozkladnou aktivitu. Veškeré maso je vyžrané, ale oblečení je pozoruhodně nedotčené.“

„Nějaký průkaz totožnosti se zřejmě nedochoval, co?“

„Ne.“

Burnsová přikývla. „Na dnešek už toho štěstí bylo dost. Jak dlouho zde tato těla podle vás leží?“

„No, na tohle potřebujete odborníka na tafonomii.“

„Věda zkoumající způsoby rozkladu těla,“ pronesl Wilson. Dělal to čas od času, ale vždy těsně před okamžikem, kdy ho Burnsová už už chtěla mít ráda. Byla to s egem související forma Touretteova syndromu, pramenící z hluboce zakořeněné potřeby, aby lidé věděli, že je chytrý. Burnsová se domnívala, že v dětství ho brali do náručí až příliš často, nebo naopak ne dost často; nijak netoužila zjišťovat, která varianta je ta správná.

„Ano,“ řekla, „skvělé, Wilsone. Deset bodů pro Nebelvír.“ Obrátila se k Phillipsovi. „Nejste čirou náhodou takový odborník?“

„Trochu do toho fušuju.“

„A?“

„No,“ spustil Phillips a věnoval tělům pohled, který Burnsová naposledy viděla, když přijela se svým autem do servisu, „je dost obtížné to určit. Musí se zvážit celá řada faktorů a provést testy, ale řekl bych, zatím neoficiálně, že to bylo v zemi mezi patnácti až pětadvaceti roky.“

„A příčina smrti toho druhého?“

„Tady,“ pokračoval Phillips očividně vzrušený, že jeho publikum konečně položilo tu správnou otázku, „je to skutečně zajímavé.“

Kývl na ně, aby přešli ke druhému stolu, a rozmáchlým gestem stáhl z těla plachtu. „Oběť číslo dvě. Muž, mezi pětatřiceti a padesáti roky, s nestandardní zubařskou prací.“ Burnsová si všimla dvou zlatých korunek. První věc, které si každý všimne na lebce, je úsměv, zejména když zahrnuje nějakou tu zlatou cetku.

„Když se podíváte sem, uvidíte pěkný kruhový otvor v kosti v zadní části očního důlku, se známkami paprskovitě se rozbíhajících fraktur v celé čelní kosti.“

„Takže bodnutí do oka?“ zeptala se Burnsová.

Phillips zavrtěl hlavou. „Ne, je tam vnitřní zkosení, což ukazuje na střelnou ránu.“

Burnsová obešla stůl, aby se podívala na zadní část lebky a potvrdila si své podezření. „Není zde ale průstřel.“

„Přesně tak,“ potvrdil to Phillips a pokýval hlavou. „Budeme to muset odvézt do laboratoře na testy, nicméně to vypadá na ránu způsobenou ne zcela běžnou zbraní. V zadní části lebky je cosi zaseknuté, ale nemůžeme to pitvat tady. Je to však velmi zajímavé.“

Burnsová se znovu podívala na tělo. „Ne pro tohoto chlapíka.“

Phillips si vzal pinzetu. „Promiňte na okamžik.“

Pohlédl do očního důlku lebky. „Vypadá to, že jsme nabrali pasažéra.“ Cosi pinzetou chytil a pomalu vytáhl dlouhou tučnou žížalu. „Tak pojď ven, kamaráde.“

V té chvíli to Wilson vzdal a s rukou před ústy se rozběhl k východu ze stanu.

Jeden z techniků triumfálně zvedl hodinky. „JO! Do pěti minut, u každýho z vás mám pět babek!“ Zářivý úsměv mu však ztuhl, když se střetl s nevraživým pohledem vrchní inspektorky Burnsové.

„Skutečně?“ Ukázala směrem k východu. „Detektiv Wilson je policejní důstojník s vysokým vyznamenáním, který dal život v sázku ve službě spravedlnosti v této zemi, a vy hlupáci sázíte na to, za jak dlouho ho přimějete k tomu, aby se mu udělalo špatně?“

Phillips náhle vypadal nesvůj. „No, ne. Já, my…“

Burnsová ho zvednutím ruky umlčela. „Ušetřete mne toho. Své zvrácené a neprofesionální chování vysvětlujte doktorce Devaneové, až se vrátí. Můžete mi věřit, že se jí o tom zmíním. a do budoucna očekávám, že se ke všem členům mého týmu budete na pracovišti chovat s respektem a důstojností.“

Nenamáhala se s čekáním na odpověď, otočila se na podpatku a se smyslem pro drama vyšla ze stanu. Venku spatřila Wilsona, jak se v předklonu jednou rukou opírá o malý bagr a plive zbytky zvratků a sliny.

„Jste v pořádku, Donnacho?“ zeptala se měkčím tónem, který nepoužívala moc často.

Nepodíval se na ni, jen jí máváním volnou rukou naznačil, aby odešla.

Burnsová se otočila a vyrazila zpátky k autu. Z kapsy kabátu vytáhla mobil a vytočila své oddělení, kde to po druhém zazvonění vzala seržantka Moira Clarkeová.

„Moiro, tady Burnsová. Vypadá to, že ta dvě těla nalezená ve Wicklowských horách připadnou nám.“

„Rozumím, šéfová. a co ta druhá záležitost?“

Burnsová se ohlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nepozoruje, a ztišila hlas. „Podle mého pozorování to zvládl do čtyř minut a sedmatřiceti sekund.“

V telefonu bylo slyšet, jak Moira otevírá zásuvku a vytahuje list papíru.

„Gratuluji, šéfová, bank je váš.“

Burnsová nenápadně zatnula druhou ruku v pěst. Aspoň něco šlo dnes podle ní.

KAPITOLA 2

Brigit zírala do stěny. Visel na ní obraz kotěte, jenž jí připadal iracionálně iritující, dost možná proto, že si ho spojila s hlasem doktorky Megan Wrightové, který ji silně iritoval.

„Nechtěla byste se pobavit o svých rukou?“ Napoprvé zněl její hlas příjemně, ale to jen proto, že si člověk nevšiml toho jemného nosového kňučení, které se schovávalo těsně pod povrchem.

„Ne, to ani náhodou.“ Brigit měla ruce zastrčené uvnitř mikiny, odkud se je rozhodně nechystala vytáhnout.

„Opravdu si myslím, že bychom měly.“

„Já ne.“

„Proč se nechcete bavit o svých rukou?“

Brigit se podívala z gauče na doktorku Wrightovou, která seděla za ní, s prsty sepnutými jako při rozjímání. Brigit si byla jistá, že to nacvičovala před zrcadlem ve snaze vypadat co nejpsychiatričtěji. „Nezačínejte s tím. Když se budeme bavit o tom, proč se o tom nechci bavit, tak se o tom ve skutečnosti budeme bavit, a já se o tom bavit nechci.“

Doktorka Wrightová si povzdechla svým protivným způsobem, jako by ji Brigit nějak zklamala.

„Brigit, už vám někdo někdy řekl, že máte velmi zlostnou energii?“

„Ne doslova takto, to ne, ale na druhou stranu neznám nikoho, kdo je natolik americký, aby říkal tyhle americké voloviny.“

„Já jsem Kanaďanka.“

To Brigit věděla. a také věděla, že doktorku Wrightovou hodně štve, když to někdo zamění. Proto to také udělala.

Brigit se v mnoha ohledech považovala za společenskou osobu. Ráda se všemi dobře vycházela, v každém se snažila najít něco pozitivního. Doktorka Wrightová však byla významnou výjimkou. Brigit se ji ani nepokusila mít ráda. To byla ve skutečnosti hodnota doktorky Wrightové – představovala v Brigitině životě někoho, k němuž mohla cítit pořádnou averzi bez jakéhokoli pocitu viny.

„Budu k vám upřímná, Brigit. Obávám se, že naše sezení vám nejsou k nejmenšímu užitku.“

„Ani o tom nepřemýšlejte. Mám dvacet sezení, taková byla dohoda. Budu tady každé úterý ve tři odpoledne, ať se děje, co se děje.“

„Ale proč tady jste?“

„Protože jako součást své rozvodové dohody jste souhlasila s tím, že mi poskytnete dvacet terapeutických sezení, abyste uhradila náklady, které váš již bývalý manžel dlužil agentuře BPB.“

„Ano, to vím. Myslela jsem…“

„Protože,“ pokračovala Brigit, „jsme vás přistihli při pletkách s předchozím soukromým detektivem, kterého si najal, aby vás sledoval.“

„Není třeba…“

„Nehledě na toho osobního trenéra, se kterým jste také píchala, a ten televizní producent…“

„Ano, dobrá.“

„A váš bývalý exmanžel před tím současným exmanželem, se kterým jste také vrzala.“

„Vrzala? To vážně?“

„Snažím se nepoužívat v konverzaci slovo ‚jebat‘. Obávám se, že způsobuje zakrnění slovní zásoby. Co za člověka má ale poměr se svým exmanželem?“

„Nesuďte, abyste nebyli souzeni,“ odvětila doktorka Wrightová již poměrně podrážděně.

„Jen do toho. Abych byla upřímná, měla jste tolik aférek, že to působí ohromně z hlediska organizování času. Jak jste je tam všechny nacpala? a to nemyslím jako slovní hříčku.“

„Herdek!“ Psací podložka doktorky Wrightové narazila do protější stěny, z níž shodila zarámovaný obraz kotěte. Na lékařského odborníka měla až znepokojivou víru v léčivou sílu kočičích obrázků. „Dobrá. Tak si naserte. Nic mi o svých rukou neříkejte. Je mně to úplně u prdele.“

Brigit se otočila a podívala se na doktorku Megan Wrightovou, sériovou proutničku a bývalou televizní celebritku v oblasti osobního poradenství, která seděla s rukama zkříženýma na prsou a tvářila se pořádně naštvaně, alespoň podle kanadských měřítek.

„To tedy nebylo moc profesionální.“

Doktorka Wrightová si přehodila nohu přes boční opěrku své židle a vytáhle elektronickou cigaretu. „Do prdele s tímhle. Potřebuju cigaretu. Končím s tímhle předstíráním, že se jedná o normální sezení. Tohle je ten nejhůř fungující vztah, jaký jsem kdy zažila.“

„To už něco znamená, když to říká dvakrát nevěrná rozvedená osoba.“

„Amen, sestro.“

Brigit sáhla do kabelky a vytáhla z ní svoji elektronickou cigaretu. Měla představovat první krok k úplnému skoncování s kouřením, jenže ten plán zatím nebyl moc úspěšný. Když si ji strkala do pusy, vycítila na sobě pohled doktorky Wrightové, konkrétně na svých rukou. Nebylo divu, opravdu přitahovaly pozornost, jelikož byly skoro celé pokryté žlutou barvou.

„No tak, povězte mi o tom!“ Pronesla to kňučivým tónem, který se podle Brigit nevyučoval na žádné škole pro psychiatry.

„Dobrá.“ Ve skutečnosti o té události z onoho rána chtěla mluvit, nechtěla však, aby si doktorka Wrightová myslela, že je to ona, kdo určuje program sezení. „Takže, Paul…“

„Kdo to je?“

„To myslíte vážně? Paul? Mluvím o něm na každém sezení.“

„Omlouvám se, ale mám hodně pacientů a vaše poznámky právě teď leží na protější straně místnosti, protože jste tak zatraceně protivná.“

„Opravdu byste takové věci měla říkat?“

„Zkouším nový postup. Takže, Paul – je to ten, s kým jste byla zasnoubená a který vám byl nevěrný?“

„Ne. Je to ten po tomhle princovi.“

„Mám to!“ vyhrkla doktorka Wrightová a tleskla. „Je to ten, o kterém jste si myslela, že vám zahýbal, ale nezahýbal – ušil to na něho váš bývalý, ten první chlapík. Zdrogoval ho a udělal kompromitující fotky s ním a nějakou šlapkou. Vidíte, pamatuju si to.“

„Jako by něco takového bylo těžké zapomenout.“ Brigit vyfoukla dlouhý zvlněný proužek uměle ochuceného kouře. „Jak jste se s něčím takovým vůbec mohla dostat do televize?“

Doktorka Wrightová pokrčila rameny. „Úsměv a kozy, zlatíčko. a mateřská poporodní deprese chytá za srdce.“

„Jste příšerný člověk, víte to?“

„No jo, co už s tím, jenže dobří lidé dávají příšerné rady. Takže Paul je ten chlapík, se kterým pořád pracujete na rozbourávání manželství.“

Brigit se zasmála. „Ale no tak, udělali jsme vám laskavost. Střídala jste muže tak rychle, že byste nakonec náhodou vojela vlastního manžela.“

„Jenže teď mám skladovací kóji plnou nábytku, který se mi nevleze do malého pronajatého bytu.“ Nepronesla to nějak obzvláště naštvaně, spíše jako konstatování skutečnosti. „Takže Paul je ten chlapík, kterého jste neprávem obvinila a se kterým pořád pracujete?“

„Ano.“

„A teď máte takové to možná ano, možná ne.“

„No, od té velké události minulý rok to je… složité.“

„Jaké velké události?“

Brigit se po doktorce Wrightové ohlédla s nefalšovaným překvapením. „To jako vážně? Aféra Skřivan?“

Wrightová očividně nevěděla, o co jde.

„Kdosi začal zabíjet stavební developery a tvrdil, že se jedná o pomstu jménem irských občanů. Ukázalo se, že to se jen obzvláště psychopatický developer snažil zahladit stopy a hodit to na mého kamaráda Bunnyho McGarryho. Celou tu věc jsme vyřešili. Byly toho plné noviny.“

Ve skutečnosti se o tom psalo po celém světě a oni si užili svých plných patnáct minut slávy. Událo se to před šestnácti měsíci a díky tomu získala začínající agentura BPB ohromnou spoustu klientů. Kvůli tomu také teď Bunny kulhá a děje se čertvíco dalšího.

Doktorka Wrightová jen pokrčila rameny. „Noviny moc nečtu. a co s tím má společného to, že vám váš bývalý nezahýbal?“

„Je to všechno… složité.“

Doktorka Wrightová vyfoukla další umělý kouř, tentokráte do tvaru působivého kroužku. „To jste už říkala. Abychom to zkrátili, vy a ten chlapík Paul jste se ocitli v situaci, kdy jste se mohli romanticky vrátit k sobě, ale posrala jste to.“

„To je od vás poněkud drsné posouzení.“

„To možná ano, ale i když si o mém nabouraném soukromém životě můžete říkat, co chcete, nikdo mě nemůže nařknout z odmítání příležitostí.“

„Svatá pravda. Takže asi před třemi měsíci byl Paul na školení pro soukromé detektivy a tam za ním přišel chlápek, taky soukromý detektiv, Kevin Kelleher, a řekl mu, že to byl on a jeho bratři, koho si můj bývalý najal, aby Paula zdrogovali a pomohli mu udělat ty kompromitující fotky. Prostě k němu zničehonic přišel a řekl mu to, jako by to byl dobrý vtip.“

„Proč to udělal?“

„Kdoví,“ Brigit pokrčila rameny, „prostě chlapi.“

„To je jasné.“

„Takže Paul je teď na válečné stezce a chce Kelleherovy pohnat před spravedlnost. Šel s tím na policii, jenže Duncan…“

„Váš bývalý?“

„Jo, ten. Vycestoval ze země a ona ‚dáma‘ není nikde k nalezení, takže Paul nemůže vznést obvinění.“

„To je na pytel.“

„Tak místo toho v podstatě válčíme s druhou detektivní agenturou.“

„Ach tak.“

„A je to fakt noční můra. Jako tohle.“ Brigit zvedla ruce.

„Tomu nerozumím.“

„Aby se Paul bratrům Kelleherovým pomstil, poslal jim balíček napuštěný svědicím práškem.“

„A oni vám pomalovali ruce žlutou barvou?“

„Ne, vloupali se do naší kanceláře a strčili do klimatizace mrtvou rybu.“

„Fuj.“

„Jo. Takže Paul falešně inzeroval jejich kancelář jako bordel a po celém Dublinu roznesl vizitky. Telefon se pak u nich netrhnul a nakonec tam vtrhla policie a provedla šťáru.“

„A oni potom…“

„Rozmlátili okna u Paulova auta.“

„To mi nepřipadá zrovna nápadité.“

„Moje slova. Paul pak postavil před jejich kanceláří zeď. To bylo alespoň nápaditější.“

„Jak…?“

„Najal si pár zedníků a udělali to v noci.“

„Aha. a pak tedy přišla na řadu ta žlutá barva?“

„Ne. Pak zadali reklamu, že zdarma pícháme vakcínu proti chřipce.“

„A jak tohle…?“

„Čtyři stovky rozzlobených důchodců. Skoro se to zvrtlo v pomalý pouliční nepokoj. No a po tomhle…“ Brigit se odmlčela, aby se ujistila, že to popisuje ve správném pořadí. „Jo, potom jim Paul zalepil kancelář vteřinovým lepidlem.“

Doktorka Wrightová chvíli přemýšlela. „Jako zámky u dveří?“

„Ne.“ Brigit si povzdechla. „Všechno. Vloupal se tam a přilepil všechno k sobě navzájem. Kdybyste tu kancelář otočila vzhůru nohama, všechno by zůstalo na svém místě. Sehnal nějaké lepidlo z Číny, které je v Irsku zakázané, protože je příliš silné. To bylo předevčírem.“

„Takže dneska…“

Brigit přikývla. „Udělala jsem chybu a otevřela poštu…“ Zvedla své jasně žluté ruce. „Zničilo mi to i kalhotový kostým a naše kancelář vypadá… no jako že v ní vybuchla bomba naplněná žlutou barvou.“ Brigit se k tomu nechtěla přiznat, ale záměrně si ráno oblékla do práce svůj nejlepší kostým, jelikož u doktorky Wrightové měla vždycky pocit, že je nevhodně oblečená. Doktorka se oblékala tak, jako by každou chvíli měla vstoupit na předváděcí molo. To byl další důvod, proč jí lezla na nervy.

„A nejde to umýt?“

„Co myslíte?“ Snažila se o to hodinu. Musela použít větší než velké množství parfému, jen aby přebila terpentýnový zápach. Teď měla na sobě otrhané džínsy a mikinu s kapucí, které nechala v kanceláři na dně šatní skříně poté, co tam malovali. Což vlastně budou muset provést znovu.

„Pokud to tedy dobře chápu, nacházíte se uprostřed naschválnické války s jinou detektivní agenturou.“

Brigit přikývla. „A protože událost, která to celé spustila, stála na začátku toho, že jsem přestala důvěřovat Paulovi, a kvůli tomu jsme se rozešli…“

Teď přikývla doktorka Wrightová. „Nemůžete tu zatracenou věc zastavit.“

Brigit klesla zpátky na gauč a povzdechla si. „Přesně tak. Protože jsem mu nevěřila tehdy, nemůžu mu teď odepřít podporu, i když to vážně ničí naši práci.“

„To je kurevská šlamastyka.“

„Díky za váš vynikající vhled, doktorko.“

„Co ode mne chcete? Jste má pacientka a – teď řeknu něco, co jsem asi ještě nikdy neřekla – myslím si, že vy jste ta příčetná, kdežto všichni ostatní jsou zatracení blázni.“

„Já vím. Právě proto mám v sobě tolik potlačovaného vzteku.“

„A proč jste tak agresivní vůči mně?“

„No, protože jste taky pěkně protivná.“

„Nápodobně, sestro. Víte co, tohle by mohlo být úplně nové odvětví terapie – vzteklostní terapie! Chytlavý název. Možná o tom napíšu knížku.“ Doktorka Wrightová vstala, přešla ke svému stolu a název si poznamenala.

„Vzhledem k četnosti vašich rozvodů doufám, že s tím budete mít velký úspěch.“

Doktorka Wrightová otevřela zásuvku a vytáhla z ní láhev červeného vína a dva plastové kalíšky. „Z vašich rtů k Božím uším.“ Pozvedla láhev a Brigit přikývla. „Takže vy a Paul vlastníte tu soukromou čmuchalskou agenturu.“ Brigit si všimla jejího důrazu na to „čmuchalská“.

„Já, Paul a Bunny.“

„Kdo to sakra je Bunny?“

„Bunny McGarry, náš třetí společník. Ne že by teda byl s námi moc často. Z té Skřivaní aféry vyšel jako fyzická troska.“ a taky duševní, řekla si Brigit v duchu, protože jí přišlo neloajální říkat to nahlas. Předtím Bunnyho znala jen trochu, avšak dost na to, aby si uvědomila, že po tom všem skončil zlomenější, než byl předtím. Strávil deset dnů připoutaný řetězem ke stěně v naprosté temnotě, úplně sám až na každodenní těžký nářez. Pak ho navíc střelili do chodidla. Většina lidí by nepřežila ani půlku z toho všeho. Bunny nepatřil k většině, to však neznamenalo, že byl nezranitelný. Teď, v těch vzácných chvílích, kdy se viděli, jí připadal odtažitý a jiný. Neprojevoval taky žádný velký zájem o každodenní chod jejich agentury.

Doktorka Wrightová podala Brigit plastový kalíšek. „Základna volá Conroyovou. Přestala jste mluvit a začala zírat do blba.“

„Promiňte.“

Wrightová si vyzula boty a složila si nohy pod sebe v křesle, s kalíškem vína v ruce. „Fajn, takže, hypoteticky, chcete se doopravdy dát znovu dohromady s tím Paulem?“

„Upřímně řečeno nevím. Já…“ Brigit si nervózně loupala barvu z ruky, v níž držela víno. „Ve vztazích jsem neměla zrovna štěstí. Skoro jsem si vzala muže, který – jak se později ukázalo – opíchal všechno, co se hýbalo. Pak jsem byla s chlápkem, který mi nejenže nezahýbal, když jsem si myslela, že to dělá, ale který mi pak dokonce zachránil život.“

„Opravdu?!“

„No, ano, ale pak jsem zachránila život jemu. Vlastně teď je to dva-dva. a to nepočítám to, když jsme se setkali poprvé.“

„Co se tehdy stalo?“

„Požádala jsem ho o službičku a jeho pak pobodal jeden stařík.“

Brigit do sebe kopla víno a doktorka Wrightová se naklonila, aby jí dolila. „Pchá, zažila jsem horší rande.“

„No a podívejte se, čím se teď živím. Jsem soukromý detektiv. Myslela jsem, že budu jen hledat ztracené milované osoby a odevzdávat spravedlnosti hajzlíky, ale kdepak. Samé pojistné podvody a nevěrní partneři. Nic osobního.“

„V pořádku.“

„Člověk z toho začne zoufat nad lidstvem, fakt že jo.“

Doktorka Megan Wrightová pořádně a dlouze zaprděla pusou.

Brigit se k ní otočila. „Prosím?“

„Ach, omlouvám se.“ Načež doktorka Megan Wrightová znovu pořádně a dlouze zaprděla pusou.

„To vám lidi za tohle opravdu platí?“

„Proboha, posloucháte se vůbec? Zníte jako nějaká pitomoučká uhihňaná holka, která právě zjistila, že život není férový. Kolik vám je, osmatřicet?“

„Třicet dva!“

„No vidíte, a určitě nemládnete.“ Jak doktorka gestikulovala, z kelímku jí vystříklo trochu červeného vína na koberec. „Řeknu vám, co je láska. Je to válka proti teroru.“

„Fajn.“

„Buďte zticha, někam tím mířím. Znala jsem jednoho chlápka z londýnské protiteroristické jednotky.“

„Píchala jste s ním.“

„Kupodivu ne!“ Doktorce se po tváři rozlil vítězoslavný úsměv, po chvíli se však její výraz změnil. „Počkat, když tak o tom přemýšlím, tak jednou vlastně ano.“

„Opravdu?“

Doktorka Wrightová ji ignorovala. „Řekl mi, že problém spočívá v tom, že bezpečnostním službám to musí vyjít pokaždé, kdežto teroristům jen jednou.“

„Nechápu.“

„Život jsou ty bezpečnostní služby a my…,“ další vyšplíchnuté červené víno skončilo na koberci, „jsme ti teroristé. Musí nám to vyjít jen jednou! Pak bingo – žili šťastně až do smrti.“

„Tohle mi přijde jako obzvláště znepokojivé přepracování té představy ‚musíš políbit spoustu žabáků‘.“

„Ale no tak! Říkám vám to jako lékařský odborník. Dejte mu padáka, šoustejte s ním, v jakémkoli pořadí chcete, ale právě tohle je vaše řešení.“

„Nemůžu mu dát padáka.“

„Ale jistěže můžete. Ten třetí společník, Buran?“

„Bunny.“

„Jo, ten. Ať to udělá on.“

Brigit zavrtěla hlavou. „Obávám se, doktorko, že on představuje úplně jinou kategorii šílenství.“

KAPITOLA 3

Paul se vracel ze záchodků opatrně. Hospoda U Phelana nepatřila k podnikům, v nichž by člověk chtěl do někoho nechtěně vrazit tak, že dotyčnému ucákne ze sklenice. Většina hospod se chlubila tím, že mají atmosféru či prostředí, nikoli však U Phelana. Tady převládal náznak, ne-li otevřená hrozba násilí. Sem chodili ti, kteří měli zákaz vstupu do spousty dalších podniků, nebo ti, jejichž psi nikam jinam nesměli.

Osazenstvo sedělo roztroušené po jednotlivcích, dvojicích či trojicích kolem baru. Tlumený šum konverzace podbarvovala hudba Johnnyho Cashe. Jacinta, majitelka hospody, netolerovala žádnou jinou hudbu než Elvise a Cashe. Stížnosti na výběr hudby byly proslule krátké a bolestivé.

Seděli v rohovém boxu, který pravděpodobně zažil plánování většího počtu trestných činů než kterékoli jiné místo v celém Irsku, možná s výjimkou baru ve vládním komplexu. Paul se posadil a rozhlédl se kolem; některé dvojice či trojice tiše probíraly záležitosti, jiné seděly mlčky. Minimálně jeden člověk, sedící o samotě, vedl sám se sebou vzrušený rozhovor, který navíc zjevně nabíral na intenzitě. Nalevo od jejich boxu hrála kulečník trojice mohutných chlapíků v příliš těsných nátělnících, jejichž těla pokrývala asi tak polovina všech tetování v Dublinu.

Paul zlehka třikrát ťukl svou poloprázdnou sklenicí o stůl. „Takže, zahajuji poradu obranného výboru agentury BPB.“

Phil Nellis si usrkl ze sklenice Guinnessu, říhl a hřbetem ruky, v níž držel mobilní telefon, si otřel pusu. „Já sem do žádnýho výboru nevstoupil.“

„Jako tvůj zaměstnavatel jsem tě do něho zařadil.“

„A nejsem ani řádnej zaměstnanec.“

Paul obrátil oči v sloup. „Tohle jsme už přece probírali. Brigit řekla, že kvůli tvému trestnímu rejstříku tě nemůžeme oficiálně vést jako soukromého detektiva.“

Phil zavrtěl hlavou. „To je hanba. Riskuju život. Sem ženatej a čekáme děcko. Kvůli jedný chybě nemůžu mít výdělečnou činnost na plnej úvazek.“

„Phile, máš čtrnáct záznamů.“

„Čtrnáct prťavejch chybiček.“

Upřímně řečeno, Philův trestní rejstřík by jen málokomu nahnal strach. Páchal pouze méně závažné trestné činy a navíc nesmírně nešikovně. Jednou ho chytili, když se snažil vloupat do policejní stanice na Pearse Street poté, co tam po předchozím výslechu zapomněl tašku a bylo mu trapné jít si o ni říct k přepážce. Jeho odchod do penze nepředstavoval pro kriminální svět žádnou velkou ztrátu. Paul musel nicméně uznat, že Phil je mimořádně dobrý soukromý detektiv. Například takové sledování připadalo Paulovi, jako téměř komukoli jinému, duchamorně nudné, Phil však dokázal šťastně sedět na jednom místě a sledovat barvu, jak schne. Dokázal absolutně nic nedělat a rychle se stal „tajnou zbraní“ agentury BPB.

„Kdo další je v tomhle výboru?“ zeptal se Phil.

„Jenom ty a já.“

Phil ukázal pod stůl na Maggie, která tam metodicky baštila velkou kost, když předtím nadšeně vysrkala dva půllitry Guinnesse. „A Maggie tam je?“

„Ne, Phile, německý ovčák členem toho výboru fakt nemůže být.“

„Bez urážky, ale na koho z nás tří bys vsadil v bitce?“

„Dobrá, Maggie je v tom výboru taky.“

„Skvělý. Jak funguje hlasování?“

„Nehlasuje se. Všechna rozhodnutí dělám já.“

„Tomu říkám demokracie.“

Svou nespokojenost vyjádřila pod stolem hlasitým uprdnutím i Maggie.

„Kristova noho,“ pronesl Phil a rukou si zamával před obličejem, „je to s ní čím dál horší.“

Paul přikývl. Problém s nadýmáním se mu očividně vymkl z rukou a navzdory všem dobrým radám bylo jeho úsilí přimět Maggie jíst vhodné psí žrádlo naprostou noční můrou. „Nelam si s tím hlavu,“ řekl a otevřel svůj zápisník. „Takže, naše firma se stala obětí nevyprovokovaného napadení ze strany těch šmejdů Kelleherů. To nelze jen tak přejít.“

„Říkáš nevyprovokovanýho, ale my sme je napadli první.“

„No, to sice ano, ale to bylo jen odvetné opatření za to, co oni udělali předtím.“

„Jenže předtím jsme je napadli taky.“

„Jenom proto, že oni napadli nás. Nesmíme zapomenout, jak to celé začalo. Byli jsme na tvé rozlučce se svobodou, když oni…“

„To vím, ale…“

„Ti parchanti mně zničili život, Phile!“

Phil zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Ani jeden z nich se k té události nechtěl vracet, a to bez ohledu na to, že Paul si většinu z ní nepamatoval. Byl naládovaný takovým množstvím rohypnolu, že by to sklátilo i slona. Phil se cítil provinile, protože se tehdy naštval, odešel a nechal Paula samotného.

„Netvrdím, že nemáš právo být naštvanej. Jejich jednání bylo naprosto halebný…“

„Myslíš hanebný.“

„Přesně to sem říkal. Proč ale nevyužijeme prvek překvapení?“

Paul vzrušeně bubnoval prsty do stolu. „To zní zajímavě. Pokračuj.“

„Kelleherovci čekají, že budeme nějak reagovat, ne?“

„Správně.“

„Takže…,“ pokračoval Phil a dramaticky roztáhl ruce, „prostě nebudeme.“

Paul čekal. Phil ho netrpělivě pozoroval. U kulečníkového stolu někdo trefil kouli do kapsy.

„A?“

„To je celý.“

„Phile, jak nám nicnedělání pomůže vyhrát tuhle válku?“

„Protože si pořád budou říkat: ‚Kdy to přijde? Kdy to přijde?‘ Ale ono to nepřijde. Začne jim to lízt na mozek.“

„To je děsný nápad. Vidíš, právě z tohoto důvodu nemůžeme hlasovat.“

„Mám toho už plný zuby, Paule. Chci jenom zas normálně pracovat. Máme fůru nedodělanejch případů.“

„Ale vždyť vyhráváme!“

„Fakt?“ odvětil Phil a kývl hlavou k mobilu ve své levé ruce. Měl ho v ní už dva dny. Paulův plán na vloupání do kanceláře Detektivní agentury bratrů Kelleherových byla práce pro dva chlapy a Phil byl, jako obvykle, tím druhým. Během přilepování všeho ke všemu Philova prvořadá starost coby nastávajícího otce, jehož žena má termín porodu za deset dnů, překonala veškeré ostatní. Zvedl zvonící telefon, když mu omylem volala nějaká taxislužba, a ten mu od té doby zůstal pevně přilepený k ruce.

„Da Sin mě včera poslala spát do pokoje pro hosty. Někde si přečetla, že záření z telefonů může dítě zneklidnit.“

„Říkal jsem ti,“ odvětil Paul, „že to samo za pár dnů povolí. Nebo si ji ponoř do horké vody.“

„No jasně, telefony zbožňujou horkou vodu, to ví každej, že jo?“ Volnou rukou vzal svou sklenici a napil se piva. „Da Sin říká, že bych se měl soustředit na práci.“

„Tohle je práce. Děláme to pro firmu.“

„Da Sin říká, že pro firmu je to, co mně říká Brigit. Tohle je podle ní tvoje osobní věc.“

„A říká ti Da Sin, co máš dělat?“

„Jo.“

„Takže… počkej, cože?“

„Samo že mně říká, co mám dělat. Je mnohem chytřejší než já.“ Phil se podíval na Paula, jako by byl blázen. Paul zapomněl na zlaté pravidlo: s Philem musí člověk mluvit v nellisovské logice. Normální pravidla tady neplatila.

„Jsem tvůj nejstarší kamarád.“

„Já vím.“

„A potřebuju pomoc.“

„To máš zatraceně pravdu.“

„Tak jsem to nemyslel. Potřebuju tvoji pomoc. Na koho jiného bych se měl obrátit?“

Phil se na chvíli zamyslel. „Na Bunnyho?“

Paul se málem udusil pivem. „Bunny? Zbláznil ses? Chceš snad, aby u toho byly oběti na životech?“

„Ne, máš pravdu. Jenom že… fajn, pomůžu ti.“

„Super.“

„Naposledy,“ pokračoval Phil, „a pak s tím končím.“

„Samozřejmě.“

„Tentokrát to myslím vážně.“

„Rozhodně.“ Paul otevřel svůj zápisník. „Takže potřebujeme plán. Mám pár nápadů. Jednooký Barry tvrdí, že může sehnat nějaké… něco jako rachejtle.“

„Ne, Paulíku, to ani náhodou. Zapomněls už, proč má jenom jedno oko?“

„Dobrá,“ odvětil Paul a škrtl položku ze svého seznamu.

„Můžu ti trochu ušetřit práci,“ řekl Phil a ukázal na Paulův zápisník. „Nepůjdu do ničeho, co zahrnuje slova výbušniny…“

Paul škrtl další dva nápady.

„Únos…“

Další tři.

„A jakýkoli chemický zbraně.“

Dvě další. Maggie si pod stolem znovu uprdla.

„Bože,“ vzdychl Paul. „Že jsi zmínil chemické zbraně. Fajn. Co kdybychom jim třeba strčili do kanceláře přes noc jezevce? Museli bychom ho dostat dovnitř a pak zajistit, aby ráno, až tam přijdou, byl fakt rozlícený. Myslím fakt rozzuřený.“

„No, když vezmeš lesní zvíře z jeho přirozenýho prostředí a zavřeš ho do kanceláře v centru města, tak si umím představit, že bude fakt rozzuřený. Vyškrtni prosím taky všechny nápady, který zahrnujou zvířata.“

„Ach jo…“ Paul škrtl další čtyři položky. „Necháváš mi hrozně málo možností, Phile. Co kdybychom jejich kancelář zaregistrovali jako výcvikové středisko Islámského státu?“

„Co je to islámskej stát?“

„Copak se nedíváš na zprávy?“

„Posledních šest měsíců čtu jenom knížky o děckách.“

„No…“

Doprostřed jejich stolu bouchla mohutná dlaň a Paul leknutím nadskočil. Patřila jednomu z trojice potetovaných hráčů kulečníku. Měl kroužek v nose a Paulovi se při pohledu na něho vybavil v mysli býk. Hodně rozzuřený býk.

„Co to tady kurva tak smrdí?“

„Ehm,“ zareagoval Paul.

„Jeho pes má trochu problém s nadýmáním.“ Phil býval takový příšerný kriminálníček z velké části kvůli své neužitečné upřímnosti.

„No tak tu smradlavou čubku vodsud vypakuj.“

Paul se nervózně usmál. „Jenže ona tady má povoleno být.“

„To mě poser.“ Zuřící býk se sklonil, takže jeho obličej se nacházel jen deset čísel od Paulova. Jeho absolutní nesnášenlivost nepříjemných zápachů se očividně nevztahovala na jeho vlastní dech. „Vodveď ji vodsud, nebo vás oba prohodím tím zatraceným voknem.“

„To bych fakt nedělal,“ řekl Phil. „Nemá ráda, když na ni někdo sahá.“

Zuřící býk se podíval na Phila a pak si všiml telefonu v jeho ruce. „Ty si mě nahráváš?“

„Ne. To je dlouhá historie.“

„Chlapi, tenhle hrdina si mě nahrává na telefon.“

Nad stolem se náhle tyčili oba kámoši Zuřícího býka, ještě větší než on. I trocha toho světla, které do hospody pronikalo, se teď úplně vytratila, jako by nastalo rozezlené zatmění.

Zpod stolu se ozvalo výhrůžné zavrčení.

„Fajn, chlapi, klid,“ řekl Paul. „Odcházíme.“

Za Zuřícím býkem se ozval hlas. „Někdo fakt odchází, ale vy to nejste.“

Zuřící býk se otočil a podíval se dolů. Z výšky sotva metr padesát se na něho dívala Jacinta Phelanová, ve tváři výraz odhodlaného vzdoru. Vedla tuto hospodu již čtyřicet let, postupně se třemi manžely. Byla legendou a přinejmenším ve třech případech posloužila také jako alibi. Proslavila se především svým nekompromisním postojem k lidem, kteří se „chovali jako kokoti“, což dokazovala velká mačeta, kterou držela v ruce a jejíž špička se momentálně nacházela jen pár centimetrů od Býkovy vyhlídky na rozmnožování.

„Ten pes je na seznamu VIP hostů. Na rozdíl od vás tří.“

Zpočátku nebyla Jacinta z Maggie vůbec nadšená, ale svůj názor dramaticky změnila po jedné události, k níž došlo v létě. Jakýsi feťák, který zjevně neměl všech pět pohromadě, dostal vskutku úděsný nápad a krátce před poslední objednávkou vtrhl do podniku a požadoval tržbu. Ten den odpoledne se hrál fotbal, takže pokladna byla plná. Jacinta by raději zemřela, než aby mu ty peníze vydala, i když tohle nebyl zrovna pravděpodobný výsledek. Bez ohledu na to, k čemu by následně došlo, bezpochyby by to nebylo pěkné. Maggie však tu situaci vyřešila dříve, než kdokoli utrpěl zranění, tedy kdokoli vyjma toho feťáka. Ten o tom neměl asi tušení, ale Maggie mu pravděpodobně zachránila život. Poté měla doživotně pivo zadarmo. To trvalo celé dva týdny, než Maggie přišla na to, jak vzít misku a odnést si ji k baru, a Jacinta si uvědomila, kolik ji to rozhodnutí stojí. i tak tam však Maggie měla pokaždé připravenou kost a Jacinta jí projevovala větší náklonnost než veškeré klientele svého podniku v jeho neslavné historii.

„To mně jako vyhrožujete?“ zeptal se Zuřící býk a nevěřícnost v tónu jeho hlasu ukazovala, jak byl nebezpečně nepoučený.

Jacinta mu věnovala vítězoslavný úsměv. „Ano, přesně tak.“

„My sme tři.“

„Opravdu?“ zeptala se Jacinta nenuceným tónem, který by u chytřejšího člověka vyvolal znepokojení. „Vy nejste odsud, že?“

„Ne,“ odvětil Zuřící býk.

„Myslela jsem si to, protože všichni ostatní jsou, víte?“

Zbytek osazenstva se jako jeden muž postavil. Tohle malé drama sledovalo asi patnáct zákazníků. Někteří z nich už pobírali důchod, vyvažovali je však ostatní s rukama položenýma na kapsách, kabátech či taškách v jasném gestu, že jsou připraveni vytáhnout, co tam schovávají. V téhle hospodě člověk nevyvolával problémy; do téhle hospody chodily problémy dát si v klidu pivo.

„Takže teď odejdete,“ pokračovala Jacinta, „ale nejdřív se omluvíš.“

Ze Zuřícího býka se náhle stal hodný hošík. „Jo, omlouvám se za to…“

„Ne mně,“ přerušila ho Jacinta.

„Cože?“

Podívala se na Maggie.

„Omlouvám se… hodný pejsku.“

„A koupíš jí pivo.“

Zuřící býk se rozhlédl a pak neochotně vytáhl z kapsy peněženku. Jacinta mu ji vytrhla z rukou. „To je akorát. a teď vypadni, chlapečku.“

„Ale…“ Jeho dva kámoši ho vytlačili ze dveří dřív, než stačil říct cokoli dalšího.

Když za nimi bouchly dveře, Jacinta se natáhla pod stůl a pohladila Maggie. „Kdo je tady hodná holka? No jasně že ty! Přinesu ti to pivo.“

„Díky, Jacinto,“ řekl Paul.

„Rádo se stalo.“ Otočila se zpátky k baru a zvedla peněženku Zuřícího býka. „Pití pro všechny.“

Celá hospoda vykřikla potěšením.

„Jenom čepovaný, aby bylo jasno.“

Paul se znovu posadil.

„Kristova noho,“ řekl Phil, „ta by se asi nechtěla spojit s tím tvým výborem, co?“

„Nepřijde mi zrovna jako spolkařka.“

„No jo. Chtěl sem se zeptat, jestli Brigit nevadilo, že dneska večer vezme sledování toho hnusáka Harrisona?“

„Nezeptal jsem se jí.“

Phil se zatvářil vyděšeně. „Dneska je ale středa a to znamená, že on…“

„Klid, poslal jsem na to svého nejlepšího člověka.“

Phil vypadal jen o něco méně vyděšeně. „Panenko skákavá, fakt si myslíš, že je to dobrej nápad?“

„Bude to v pohodě. Vždyť Brigit pořád říká, že ho máme víc zapojovat. Potřebuje jenom udělat pár fotek. Co hrozného by se asi tak mohlo stát?“

KAPITOLA 4

V té chvíli se cítil jako Bůh.

Jacob Harrison roztáhl paže a mohutně si zívl. Stál na balkoně a pod ním se třpytila světla vánočního Dublinu; svět mu ležel u nohou. Vychutnával si chladný noční vzduch na své kůži, jak mu vítr jemně škubal županem. Z koupelny slyšel šumění sprchy. Nechal jít Samanthu první, no prostě gentleman. Ještě minutku počká, a pokud se jeho zvíře znovu probere, asi se k ní přidá. Pětačtyřicetiletý chlapík schopný jít znovu na to po několika předchozích hodinách, to je vskutku působivé. Vsadil by se, že Samantha se tomu bude s kámoškami hihňat. Přesto byla skutečnou múzou – osmadvacet roků a neskutečně pružná. Hotel Madison nebyl zrovna levný, ale stálo to za to. Župan byl měkký a příjemný a výhled úžasný. Přímo pod oknem se klikatil kanál. Ano, takhle to určitě vypadá, když se člověk cítí být Bohem.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Jacob se otočil. Pokojová služba. „Nechte to prosím přede dveřmi, děkuji.“

Dostal hlad, tak si objednali ústřice.

Ozvalo se hlasitější zaklepání. Jacob zvýšeným hlasem řekl: „Prostě to nechte venku!“

Třetí zaklepání. Proboha, někdo si tam fakt sedí na vedení. Jacob vešel do pokoje a vyrazil ke dveřím, kolem rozházené postele. Podíval se na ni a zašklebil se – místo jeho největšího vítězství.

Pak někdo prudce vyrazil dveře.

Jacob zavrávoral zpátky, vyděšený z tváře samotného ďábla, který šel přímo po něm – skvrnitý, zarostlý ksicht hrající různými odstíny rudé ze vzteku a alkoholu, s tupozrakým levým okem, díky němuž by ten ďábel vypadal vyšinutě, i kdyby právě nevykopl dveře do jeho hotelového pokoje. Jacobovou otřesenou myslí, v níž to stále hučelo po šampaňském, které během večera vypil, se mihla myšlenka, že ta pokojová služba vypadá nevysvětlitelně rozlíceně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední objednávky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.