Velká loupež mazlíčků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Emily Ectonová

Velká loupež mazlíčků – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Binky, Howdy, Tuppy

a všem ostatním domácím mazlíčkům.

– E. E.

Czech language copyright © 2020 by Albatrosmedia a. s.

Text copyright © 2020 by Emily Ecton

Jacket and illustrations copyright © 2020 by David Mottram

Published by arrangement with Atheneum Books For Young Readers, An imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Kateřina Rusková, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-264-3273-9

ISBN e-knihy 978-80-264-3291-3 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3292-0 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3290-6 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

1

Fazolka věděla, že nebyla vždy tím nejvzornějším psem. Nikdy se však nepovažovala za vyloženě ŠPATNÉHO psa. Tedy alespoň ne před úterním ránem 20. října. A rozhodně by ji nikdy nenapadlo, že se už ve středu 21. října stane členkou mezinárodního zločineckého syndikátu.

Tento „poklesek“, jak celou událost všichni posléze pojmenovali, se přihodil přesně v deset hodin. (Oskar totiž v tu dobu sledoval čas, protože v televizi zrovna začínali vysílat jeho oblíbený pořad.)

Aby bylo jasno, dlaždičky v kuchyni byly kluzké odjakživa, ale ono osudné úterý 20. října byly poněkud kluzčí než obvykle. Především proto, že se na ně Fazolka vyzvracela.

Abychom jí však zbytečně nekřivdili: většinu rána strávila Fazolka nevinně, a to honěním vlastního ocasu. A popravdě na sebe byla poměrně dost pyšná, že se místo na krémově zbarvený koberec vyzvracela na dlaždičky.

To však bylo ještě předtím, než se to stalo. Přesně v 9:59 (tedy minutu před tím, než začali vysílat soutěž Chcete být milionářem?) se paní Pamlsková vynořila ze své kanceláře a vydala se chodbou pro svůj druhý šálek kávy. Přesně o čtyřicet pět vteřin později přišla její noha do styku s Fazolčinou bývalou snídaní. A v deset hodin, na chlup přesně, tato žena uklouzla a spadla na zem.

Pád doprovázela rána tak hlasitá, že se Fazolka lekla a pokusila se vmáčknout do úzké mezery pod gaučem, což se jí ale nepovedlo. Walda úlekem přerušila svoji obvyklou ranní hygienu a po celou minutu nehybně seděla s vyplazeným jazykem a s tlapkou trčící do vzduchu.

Ta nečekaná, hlučná rána způsobila dokonce i to, že Oskar zničehonic zakrákal a velmi nedůstojným způsobem se načepýřil. (Nyní ovšem tuto skutečnost popírá.)

Pak nastalo hrobové ticho. Nikdo se ani nehnul.

Walda konečně spustila svou tlapku dolů a zírala na Fazolku. „Gratuluju, Zvracilko!“

Fazolka však její poznámku ignorovala. To, že se paní Pamlsková rozhodla dát si šlofíka, byla jen sotva její vina. Takové krátké zdřímnutí se nezdálo Fazolce totiž nijak zvláštní – paní Pamlsková odpočívala v jednom kuse. Samozřejmě že obvykle ležela spíše na gauči, v posteli či na jiném měkkém povrchu, ale Fazolka tu nebyla od toho, aby ji kvůli výběru místa odsuzovala. Přesto doufala, že paní Pamlsková brzy vstane. Nikdy ji neviděla ležet takhle na podlaze.

Něco bylo špatně.

„Paní Pamlsková?“ řekla Fazolka.

Panička ale nereagovala.

Fazolka se zamračila.

Obvykle paní Pamlskovou podráždilo, když si s ní chtěla Fazolka během šlofíku povídat. Někdy po ní dokonce házela polštáře či ponožky, což byla psina.

Její poloha nevypadala příliš pohodlně. Náhle projela Fazolce hlavou strašlivá myšlenka. Možná to nebyl šlofík!

„Paní Pamlsková?“ promluvila znovu Fazolka, tentokrát hlasitěji. „Jste mrtvá?“

Ležící žena stále mlčela.

„Znamená mlčení souhlas?“ zeptala se Fazolka poněkud nejistě po trochu delší chvíli. Nebyla si jistá, jak dlouho trvá mrtvým lidem, než zareagují. Věděla, že musí být trpělivá.

„Zkontroluj jí životní funkce,“ zakrákal Oskar ze své klece.

„Životní funkce… Jasný…“

Fazolka opatrně přistoupila k paní Pamlskové a začala ji, počínaje zadkem, pečlivě zkoumat. „A kde přibližně by měly být?“

Walda, která zrovna seděla na poličce, si odfrkla, čímž ale nebyla Fazolce zrovna dvakrát nápomocná.

Oskar se podrážděně načepýřil. Z pořadu, který často sledoval, dobře věděl, že zajistit životní funkce zraněných je opravdu důležité. Bohužel ale v televizi nikdy nepodali žádné detailnější informace o jejich umístění. Ne že by to chtěl před ostatními přiznat! Byl to přece velmi dobře informovaný pták a dobře informovaní ptáci vždycky vědí, kde hledat životní funkce.

„V puse,“ řekl po chvíli. Byl si poměrně jistý, že má pravdu. Fazolka tomu beztak nerozuměla.

„Mám je!“ Fazolka strčila svůj čumák tak blízko k puse paní Pamlskové, jak jen to bylo možné. „Její životní funkce voní jako… kafe a… jako něco mentolovýho. Je to tak správně?“

Oskar zaváhal. V žádném z jeho oblíbených pořadů z lékařského prostředí nikdy neslyšel nikoho popisovat životní funkce jako „mentolové“. To slovo se objevovalo pouze v reklamách, které ale byly vesměs pozitivně laděné, takže to muselo být správně.

Pták si sebejistě načechral peří. „Ano, mentol zní dobře. A teď ji vzbuďte.“

Fazolka přikývla. Ale jak? Zcela zjevně se nejednalo o typ buzení, při němž by pomohlo tiché štěkání a vytrvalé zírání na spáče.

Tahle situace vyžadovala mnohem drastičtější opatření. Bylo třeba použít tu nejvyšší možnou ráži. Nastal čas k olíznutí nosní dírky.

Fenka zaujala výchozí pozici. Nemohla se rozhodnout, kterou nosní dírku by měla zkusit dřív, když vtom seskočila Walda z poličky a odstrčila Fazolku stranou. „Tohle radši nedělej.“

Kočka si sedla na hrudník paní Pamlskové a nervózně švihala ocáskem. „Na prozkoumávání nosu teď není ta pravá chvíle.“

Fazolka zamrkala. Na prozkoumávání nosu byla VŽDYCKY ta pravá chvíle.

Walda zvedla tlapku a prudce paní Pamlskovou udeřila do nosu.

„Hej! HEJ!“ Takto ji uhodila ještě třikrát v rychlém sledu a potom zavrtěla hlavou. „To nemá cenu. Je úplně tuhá.“

Oskar si povzdechl: „Dělali jsme, co jsme mohli.“

„Teď už můžu prozkoumat ty nosní dírky?“ zeptala se Fazolka s nadějí.

Oskar smutně zavrtěl hlavou. „Když nepomohlo ani Waldino proplesknutí, bojím se, že už nezmůžeme nic. Je to beznadějné.“

Walda přimhouřila oči. „Ne tak úplně. Můžeme použít tajné zařízení.“

Fazolka zalapala po dechu.

„Na to si netroufneš!“ zaskřehotal Oskar.

Tajné zařízení byla malá plastová krabička s tlačítkem, kterou paní Pamlsková nosila na šňůrce kolem krku. Vždycky říkala, že pokud se jí něco stane, ta krabička ji zachrání. (Ačkoli toho podle Fazolky pro její zachránění zatím mnoho neudělala.) O jaký způsob záchrany přesně šlo, bylo předmětem již mnoha diskuzí.

Oskar vždy tvrdil, že nemusí vědět, k čemu tajemná krabička slouží, a Walda zkrátka chtěla zmáčknout tlačítko jen ze zvědavosti. (Protože… Chápete. Prostě tlačítka.)

„VŽDYŤ NEVÍME, CO TO ZAŘÍZENÍ DĚLÁ!“ zavřeštěl Oskar a škrábal zobákem o mříže své klece.

Walda ho jen pozorovala a poklidně kroutila ocasem.

„Netušíme, co ta krabička umí,“ stál na svém Oskar, který se zjevně snažil uklidnit. „Viděl jsem už v televizi různé pořady... Může nás to všechny zabít!“

„Všechny zabít?“ opakovala Fazolka.

„Mohlo by to znamenat konec světa,“ pronesl Oskar zlověstně.

„Konec světa?“ nevěřila fenka.

„Samozřejmě,“ špitla Walda a šťouchala tlapkou do krabičky.

„Musíme na to přijít jinak,“ prohlásil Oskar, „je to jasné?“

„Jasný,“ souhlasila Fazolka.

„Jasně. Máš pravdu. Neměli bychom to mačkat,“ řekla Walda a zmáčkla tlačítko. „Jejda, příliš pozdě.“

„CO JSI TO PROVEDLA!“ zavřískal Oskar a vymrštil před sebe křídla, aby si ochránil tvář, a Fazolka se vrhla pod gauč. (Znovu neúspěšně.)

Nastalo ticho.

„Takže nic? Nedělá to nic?“ tázala se nevěřícně Walda a zkoušela stisknout knoflík znovu. „Je to tlačítko, které nedělá vůbec nic! Paní Pamlsková si z nás celou tu dobu dělala srandu.“

„Mně to moc legrační nepřipadá,“ řekla Fazolka a couvala od gauče zpět. Na čumáku už začínala mít lysé místo, jak se pod pohovku neustále snažila vecpat. „Rozhodně ne k popukání.“

Abychom si rozuměli, Fazolka humor paní Pamlskové většinou nesdílela. Nikdy nechápala a neuznávala ty rádoby vtipné fórky typu „Jedeme na zábavnou projížďku!“, „Dělám si srandu!“ nebo „Jedeme k veterináři!“, které paní Pamlsková s oblibou používala.

„Máme štěstí, že nás to nerozmetalo na malé kousíčky,“ bručel namyšleně Oskar. „Mohlo nás to všechny zabít. Potřebujeme nové domácí pravidlo o mačkání tlačítek.“

Walda si olízla tlapku a pokrčila rameny. „No, tak jsem zmáčkla knoflík. Zažalujte mě. Vždyť se nic nestalo!“

Hned nato uslyšeli zvenku zvuk sirén.

2

„Tohle nezní ale vůbec dobře, “ řekla Walda a poprvé trochu znejistěla.

Potom se rozlétly dveře dokořán a celý byt byl vystaven nenadálému útoku.

Ze své pozice pod konferenčním stolkem sledovala Fazolka tři cizince, kteří právě zaútočili na jejich byt. Všichni na sobě měli stejné oblečení a zdálo se, že jim při invazi pomáhal i údržbář Bob. Fena zavrčela. „Zrádce,“ pomyslela si.

„VETŘELCI! VETŘELCI!“ zavřískal Oskar a skákal ze svého bidýlka na dno klece a zase zpět tím nejhlučnějším možným způsobem. Klec se houpala tak prudce, až se zdálo, že za chvíli spadne na zem.

Walda vyskočila na horní část knihovny a rozzlobeně na cizince zasyčela. Vypadali totiž, jako by jevili o paní Pamlskovou neobvykle velký zájem.

„Jen jeden špatnej pohyb a půjdu jim po očích,“ řekla Walda a vytáhla drápky. Neúmyslně shodila knihu z police a vrhla na ni pohled, kterým ji chtěla jakoby varovat, že na ni nemá zkoušet žádné další podrazy. (A taky že už je raději nezkusila.)

Nezdálo se však, že by cizinci byli Waldiným a Oskarovým hrůzostrašným vystupováním jakkoli zastrašeni. (Přestože si sice Fazolka nebyla zcela jistá, jestli její vrčení mohlo být považováno za hrůzostrašné, snažila se, co mohla.)

Ve skutečnosti totiž vetřelci všechna zvířátka naprosto ignorovali a pokračovali v prohlídce paní Pamlskové. Kdyby Fazolka neznala veškeré podrobnosti zákroku, řekla by, že se jednalo o stejnou prohlídku, o kterou se s Oskarem pokoušeli před chvílí. Zjevně ji ale předtím prováděli o něco méně efektivně než cizinci, protože ti měli na rozdíl od zvířátek lidské ruce s funkčními palci a zdálo se, že vědí, co dělají.

„Myslíte, že kontrolují její životní funkce?“ zeptala se Fazolka a zírala na údržbáře Boba. S ním si to vyřídí později. Ještě nikdy nikomu neprošlo, aby zradil paní Pamlskovou. Tedy alespoň ne pod Fazolčiným dohledem.

„Jestli se pokusí něco provést s jejími životními funkcemi, půjdu jim po očích,“ prskla Walda.

„Snaží se ji snad probudit? Co tam dělají?“ vřeštěl Oskar naštvaně. Walda neustále mávala ocasem a bránila mu tím ve výhledu, takže mu unikala velká část právě probíhající akce.

Situace byla velmi frustrující.

„Copak oni se ani nebudou pokoušet o hloubkovou prohlídku nosních dírek?“ ptala se Fazolka a pozorně muže sledovala. „Vždyť je to ta nejúčinnější budicí metoda!“

„Jestli se pokusí o prohlídku nosních dírek, půjdu jim po očích,“ sykla opět Walda, naklonila se dopředu a nebezpečně balancovala na špičkách tlapek. „Musíme paní Pamlskovou zachránit!“

„Jejich oči nech na pokoji, Waldo!“ zavřískal Oskar a skočil na postranní mřížku své klece. „Pro paní Pamlskovou už je pozdě! Zachraň se, kdo můžeš!“

Zdálo se, že má Oskar pravdu. Ti tři cizinci popadli paní Pamlskovou, a než stihl kdokoli zahájit protiútok, naložili ji na jakési zařízení s kolečky a vyvezli ji na chodbu. (Oskar jim připomenul, že se jednalo o nosítka. Jak je možné, že si to nepamatovali? Vždyť je v televizi viděli snad tisíckrát!) Přestože se Walda v poslední minutě přece jen pokusila zaútočit mužům na oči a vyděšená Fazolka za nimi upalovala na chodbu, bylo to k ničemu.

Údržbář Bob zatlačil fenku nohou zpět do obývacího pokoje. „Neboj se, pejsku. Tvoje maminka je v dobrých rukou,“ špitl a zavřel za sebou dveře.

„Počkat, cože?“ vyštěkla Fazolka zamračeně.

„Neposlouchej ho. Snaží se nás oklamat,“ zasyčela Walda.

Podívala se nahoru na Oskara: „Tak, a co teď ?“ Posadila se před dveře a nervózně mávala ocasem.

„Jsme odsouzeni k záhubě,“ zalkal Oskar, který seděl na dně své klece. Byl natolik deprimovaný, že se ani neujistil, zda sedí na čistém místě. (Mimochodem neseděl.)

„Počkat, COŽE?“ zalapala Fazolka po dechu. „Paní Pamlsková je moje MAMINKA?“ Lehce se zapotácela v nohou. Bylo toho na ni příliš. Jasně. Vždycky věděla, že má s paní Pamlskovou speciální pouto, ale myslela si, že jde spíše o vztah založený na jídle.

„Můj ty Bože,“ zamumlala Walda pod fousky. „Jen to ne! Oskare?“

Pták si povzdechl: „Ne, Fazolko, paní Pamlsková není tvoje maminka. Vždyť už jsme to probírali. Byla jsi adoptována stejně jako my ostatní,“ připomenul jí Oskar, který stále setrvával na samém dně své klece.

„Máme k tomu dokumenty,“ vložila se do rozhovoru Walda, „viděla jsem je.“

„Ach, no jistě, dokumenty,“ přikývla s úlevou Fazolka. Na ten rozhovor si sice pamatovala, ale stále nedokázala pochopit, proč jí lidé jako Bob neustále lžou o jejím vztahu s paní Pamlskovou. Bylo to dost matoucí.

Walda protočila oči a obrátila se zpět ke dveřím. Všechna tři zvířátka je s napětím sledovala. Neotevřely se.

„Takže co teď ?“ zeptala se Fazolka. Z toho dlouhého sezení už začínala mít ztuhlý zadek.

„Co myslíš tím teď ?“ chtěl vědět Oskar. Ze své pozice na podlaze viděla Fazolka pouze jeho hlavu. Bylo pro ni poněkud znepokojující, že se ještě nevrátil na své bidýlko.

„Chci říct, co uděláme v tuto chvíli? Jak dlouho bude trvat, než se paní Pamlsková vrátí? Chybí mi.“

„Neuděláme nic. Není, co bychom mohli udělat. Paní Pamlsková už se nevrátí. Nikdy. Jsme odsouzeni k záhubě.“ Oskarův hlas byl zcela bez emocí.

Fenka ho takhle doposud nezažila. Jeho hlas zněl vždy zčásti jako pískot, zčásti jako vřeštění. Kdyby ho neznala, měla by pocit, že mluví skoro zdeptaně.

„Cože? Ale já chci, aby se paní Pamlsková vrátila,“ zakňučela Fazolka.

„Já taky,“ zašeptala Walda pod fousky.

„To je jedno. Je prostě pryč.“ Oskar ani nevzhlédnul.

„Ale Bob říkal, že se ničeho nemusíme bát!“

„Bob je lhář,“ namítla Walda.

„Bob taky povídal, že je paní Pamlsková tvoje máma,“ připomněl Oskar.

Fazolka sebou škubla: „Jo, to si pamatuju.“ Nervózně si olízla tlamu. „Ale kdo nás nakrmí? Neumím používat otvírák na konzervy. A kdo mě vyvenčí? Mám snad používat Waldin záchod?“ Fenka se snažila ukočírovat paniku ve svém hlase, ale šlo to jen těžko. Začínala vyšilovat.

„Můj záchod používat nebudeš!“ vrhla na ni ošklivý pohled Walda.

„NIKDO!“ zavřeštěl nakonec Oskar a vyskočil zpět na své bidýlko. „Nikdo tě nebude venčit. Copak to nechápeš? Paní Pamlsková je pryč! Viděl jsem to v televizi. Když někoho odnesou na nosítkách, už se nevrátí. A co se týče jídla, i kdybychom byli schopni otevřít konzervy, stejně budeme brzy ztraceni, protože si nemůžeme koupit nové. Podle mých zdrojů stojí psí konzerva jeden a půl dolaru, a tolik peněz já nemám. Ty snad ano?“

Fazolka zavrtěla hlavou. Znělo to jako spoustu peněz.

„Pole tvých zdrojů? Podle jakých zdrojů?“ zeptala se Walda skepticky.

„Z televizní soutěže!“ zavřeštěl Oskar. „Mé televizní zdroje se nikdy nemýlí. Potraviny jsou prostě drahé!“

Fazolka souhlasně přikývla. Nebyla sice fanouškem soutěžních pořadů jako Oskar, takže neměla přehled o všech dostupných faktech, ale rozhodně nevlastnila jeden a půl dolaru.

„Tak moment. Chcete říct, že už je paní Pamlsková pryč navždy? Že už mě nikdy nevyvenčí?“

„Ano. Je pryč. Navždy.“ Oskar zastrčil hlavu pod křídlo a ukončil tak rozhovor.

Fazolka se podívala na Waldu, která jen pokrčila rameny a vrátila se zpět k pozorování dveří.

Fenka si položila hlavu na tlapky a sledovala je také. Jen pro případ, že by se paní Pamlsková vrátila.

Jejich oči pozorovaly dveře ještě ve chvíli, když už světlo sláblo a pokoj se pomalu začínal halit do tmy.

3

Když zachrastil v zámku klíč, vyskočila Fazolka na nohy. Nevěděla přesně, kolik času uběhlo, ale měla pocit, že po celou tu dlouhou dobu bděla a ani na chvilinku neusnula. Dokonce ani tehdy, když jednou jedinkrát na chvíli přivřela oči, aby si odpočinula. No dobrá, dvakrát.

„Vstávejte,“ zašeptala Walda. „Neznámé nebezpečí.“

Fazolka nervózně zavětřila. Walda měla pravdu. Osoba, která stála za dveřmi, zjevně nemohla být paní Pamlsková. Ať už to byl kdokoli, voněl po tužkách, mazacích gumách, ovocné šťávě a preclících. Tuto zajímavou kombinaci fenka nikdy předtím necítila. Určitě by si pamatovala někoho, kdo voní jako preclíky.

„Nějaké nápady?“ špitla Waldě fenka.

Walda zavrtěla hlavou: „Připrav se na nejhorší.“

Fazolka znovu zavětřila a vnímala, že se jí ježí chlupy na krku. Rozpoznala další vůni. Byl to zápach sádry, barvy a záchodového čističe. Cítila, jak se jí v zadní části hrdla formuje tiché vrčení. Věděla, kdo stál na prahu domu. BOB.

„Klídek, Fazole,“ zašeptala znovu Walda, „počkej, až se otevřou dveře. Potom zaútoč na kotníky. A já si poradím se zbytkem.“

„Rozumím,“ přikývla Fazolka a zapudila své připravené vrčení. Chtěla se uvolnit a pořádně si zaštěkat, ale věděla, jak je moment překvapení důležitý. Tohle všechno se naučila z Oskarových oblíbených televizních pořadů.

Dveře se otevřely dokořán a objevily se temné iluety dvou lidí.

„Teď !“ zaječela Walda. „Co to… Stát! Stát!“ Její útok se proměnil v nemotorné poskočení.

„Waldo,“ zarazila se Fazolka s jednou tlapkou ve vzduchu, potom se převážila a nemotorně se svalila na zem, „vždyť je to dítě! Mám útočit na kotníky dítěti? To mi nepřipadá správné.“

„Udržuj pozici,“ nabádala ji Walda, „musíme přehodnotit situaci.“

Ve dveřích před Bobem stála středně vysoká dívka.

Nebyla už sice dítě, ale dospělá také určitě ne. Měla dlouhé rovné černé vlasy, a jakmile zpozorovala Fazolku a Waldu, letmo jim zamávala.

Fazolka zamrkala. Ještě nikdy jí nikdo nezamával.

Walda podezíravě přimhouřila oči. Zcela jistě se jednalo o taktický manévr, který měl rozptýlit jejich pozornost. Jistě tu dívku prokoukla. Její trik nezafungoval.

„Tak tady je máš,“ řekl Bob a rozsvítil světla, aniž by dal zvířatům jakékoli varování, že si mají zakrýt oči. Walda zasyčela a Oskar ze sebe vydal hrůzostrašné zavřeštění, na něž navázal tichým reptáním.

Bob ukázal na fenku: „Tamhle je ten pes. S ním bude asi největší problém.“

„Fakt dík,“ zamumlala Fazolka. Bob dělal, jako by vůbec nic neřekla.

„Myslím, že je potřeba ho venčit tak dvakrát, možná třikrát denně. Vážně netuším, ale předpokládám, že se psi musej venčit často, jinak ti zaneřáděj koberec.“

„Desetkrát,“ prohlásila Fazolka s vážnou tváří, „musím chodit ven desetkrát denně. Možná i dvacetkrát.“

„Ticho, Fazolko!“ zasyčela Walda. „Vůbec se s nimi nebav.“

„Jasně, takže ho budu chodit venčit třikrát za den. Jak se jmenuje?“ zeptala se dívka a přidřepla si k Fazolce, aby si ji prohlédla. Bob se podíval do zmačkaného papíru, který držel v ruce.

„Tady je napsáno… Oskar. Ne, počkat, to je ten pták. Pes se jmenuje Fazolka. Je to jezevčík.“

„Fenka,“ opravila ho Fazolka. „Jsem holka. Jsem fenka jezevčíka.“

Dívka Fazolku podrbala za uchem. „Na jezevčíka má docela dlouhou srst.“

„Jsem totiž dlouhosrstý jezevčík,“ vysvětlila fenka. Nevěděla sice, jestli může dívce důvěřovat, ale pořádné podrbání za uchem dokázala ocenit.

„Malý užvaněný psisko,“ řekl Bob a podíval se na Fazolku pohrdavým pohledem. Neměl psy příliš v lásce. „Takže psa bychom měli. A tamhle nahoře v kleci sedí pták. Oskar. Je to loskuták, takže se nelekni, když na tebe začne mluvit. Podle toho, co stojí psáno na lístku, dokáže napodobit i pár slov.“

„Polib si,“ řekl Oskar nahlas svým nejlepším možným lidským hlasem. Neměl moc dobrou náladu. Probodával dívku pohledem, jako by s ní hrál soutěž v zírání.

„Páni, fakt jste nekecal!“ podivila se dívka s očima široce otevřenýma dokořán.

Bob to zjevně nezaznamenal. „Moc toho tady dělat nemusíš. Jen jim doplňuj žrádlo, vyměňuj vodu a podestýlku, když bude potřeba. Jo, a tahle dole je Lukrécie.“

Fazolka nechápavě naklonila hlavu: „Jaká Lukrécie?“

Dívka přerušila oční kontakt s Oskarem (který v tichosti oslavoval své vítězství v soutěži v zírání) a podívala se zpět na Boba. „Kdo z nich je Lukrécie?“

Bob ukázal na Waldu. „Tamta divná kočka s dlouhým čumákem.“

„Jsem orientální krátkosrstá kočka, děkuju pěkně,“ zasyčela dotyčná tiše. „A moje jméno je Walda.“

„Hm…“ dívka si dřepla vedle Waldy a dívala se jí do očí. „Mně teda nepřipadáš jako Lukrécie,“ poznamenala.

„To souhlasí. Jmenuju se Walda,“ řekla kočka.

„Podle mě vypadáš spíš jako… hmm…“ Dívka naklonila hlavu téměř tak, jako to dělávala Fazolka.

„Jako kdo vypadáš?“

„Walda,“ radila kočka, „vypadám jako Walda.“

„Vypadáš spíš jako…“

„Walda!“ zaštěkala Fazolka.

„Walda,“ zopakovala Walda.

„Vypadáš spíš jako… Walda.“

„Ta holka se mi líbí!“ prohlásila kočka a otočila se k Fazolce. „Rušíme útok.“

„A co tedy uděláme?“ zírala fenka s úžasem na Waldu. Ta jen pokrčila rameny.

Bob si odfrkl. „Hele, prcku, mně je úplně jedno, jak jim budeš říkat. Hlavně se o ně postarej, jasný? Beztak tady už moc dlouho nebudou, jestli mi rozumíš.“

Zvířátka znehybněla.

„Co tím myslíte?“ zeptala se dívka.

„Jenom mezi námi, vypadá to, že se jejich majitelka zpátky hned tak nevrátí. Radši se s nimi moc nesbližuj, jinak z toho pak budeš nešťastná.“

„Ale proč?“ zeptala se dívka.

„Poslyš, ta paní nikoho nemá, chápeš? I kdyby se její stav zlepšil, stejně asi půjde do domova důchodců. A tahle partička? No, nikdo se nebude chtít starat o tlupu smradlavejch zvířat. Neřeknu, kdyby to bylo jen jedno zvíře, ale tahle sebranka? Dávám jim maximálně týden.“

„Jenom týden?“

„Tak nějak. Potom půjdou do útulku. Sami se o sebe rozhodně nepostarají. Takže jak jsem řekl. Moc se s nimi nesbližuj.“

„Jasně,“ promluvila dívka nejistě. „Ale já se o sebe postarat dokážu.“

Bob zdvihl obočí. „To je super, prcku. Teď už bys ale měla přestat brebentit a jít vyvenčit toho psa.“

„Fenku,“ ušklíbla se Fazolka.

Bob si zkontroloval svůj seznam. „Počkej ještě chvíli. Málem bych zapomněl na ty poslední dva,“ plácl se do čela a odešel do kanceláře paní Pamlskové.

„Poslední dva?“ naklonila Fazolka znovu nechápavě hlavu. Její krk už dostával docela zabrat.

„Prcku, udělej místo na stole, jo?“ zavolal Bob z vedlejší místnosti.

„Jasně…“ Dívka vypadala skoro stejně zmateně jako Fazolka, přesto začala ze stolu odklízet noviny a prostírání, které tam zanechala paní domu.

„Uaaaaaaa uaaaaaaa!!!“

Než ho však stihla uklidit, přerušila ji série skřeků vycházejících z kanceláře. Tenounké pištění znělo, jako kdyby jel někdo velmi maličký na horské dráze. Možná bylo slyšet dokonce i dva hlasy.

Bob se vrátil se skleněným teráriem. Pištění nabylo na hlasitosti.

Zcela zjevně vycházelo právě z terária.

„Uaaaaaaa uaaaaaaa UAAAAAAAAA! JÍÍ HÁÁ!“ ozval se první tenký hlásek.

„AJÍÍÍ! PŘESTAŇTE S TÍM!“ ozval se druhý hlásek.

Fazolka zděšeně zírala na terárium. Uvnitř vězely dvě krysy, které se ani nepokoušely schovat. Jedna z nich si tlapkami zakrývala tvář a vykukovala skrz prsty, aby udržela rovnováhu. Druhá mávala tlapkami ve vzduchu a rozjařeně pištěla, jako by se její terárium proměnilo v surfovací prkno nebo kolotoč.

„KDO TO JE?“ zaječela Fazolka a snažila se k nim dostat blíž.

„Dolů, pse,“ houkl Bob a odstrčil fenku stranou. Fazolka se svalila na záda a měla na sebe vztek.

V situacích, kdy žvýkala pamlsky ze sušené kůže či vykuchávala své pískací hračky, uvažovala často nad tím, že kancelář paní Pamlskové zapáchá, jako by byla něčím zamořená. Občas přes dveře cítila zcela zjevné krysí pachy. Sice ne pokaždé, ale často. Poté si ale vždy uvědomila, nakolik je to nepravděpodobné, sama sobě se zasmála a vrátila se ke své pískací hračce. Co si budeme povídat, kancelář paní Pamlskové zamořená krysami? To se jí zdálo jako hodně špatný vtip.

A přesto tu stál Bob s nevyvratitelným důkazem. Celý Fazolčin život se proměnil v jednu velkou lež.

„Jo, takže ještě tihle dva. Předpokládám, že bude stačit, když zajistíš, aby jim nezapáchalo terárko, a dáš jim jídlo, nebo co já vím. Vypadá to, že vody mají dost, ale občas to zkontroluj.“

Dívka nahlédla do terária. Krysy její pohled opětovaly. Přestaly se chovat, jako by si užívaly na atrakcích ve svém vlastním zábavním parku a s očekáváním ji pozorovaly.

„Mají nějaká jména?“

Bob zkontroloval zmačkaný papír, který držel v ruce: „Žádná jména tady napsaná nejsou. Takže to mohou být prostě a jednoduše Krysa jedna a Krysa dvě. Nebo říkej týhle Karolína a týhle třeba Alžběta. Stejně to není důležité. Chci říct, vždyť jsou to jenom krysy, takže pochybuju, že poznají nějakej rozdíl.“

„HEJ!“ zapištěla jedna z nich (takzvaná Karolína).

„To je drzost,“ přidala se ta druhá (takzvaná Alžběta).

Fazolka se pomalu odvrátila od zamořeného terária a s hrůzou zírala na Waldu. Na tu, která trávila v kanceláři spoustu času a byla schopna vyšplhat i na vyvýšená místa. Na tu, která si ráda nechávala svá tajemství pro sebe.

„Ty jsi to věděla?“ dotazovala se Fazolka. „Věděla jsi, že tu máme krysy?“

Walda jen pokrčila rameny.

„Ty jsi o nich věděla a vůbec nic jsi nám neřekla?“

Walda jen znovu pokrčila rameny: „Netušila jsem, že je to tajemství. Byly přímo na polici. Vždyť jsi v té kanceláři taky pobývala! Nebyly přece nijak schované…“

Fazolce spadla brada: „Ale já jsem malinká! Jsem malej pes a nevidím na věci, co leží tak vysoko. Vždyť to víš.“

„Promiň, no. Tak ti to říkám teď: máme krysy.“

„Jo, to už mi došlo. Krysu jedna a Krysu dvě,“ zamručela fenka. „A to mluvím jen o těch, o kterých už víme.“

„Marco!“

„Polo!“

Fazolka prudce otočila hlavu a zírala na terárium. „Co prosím?“

„Já se jmenuju Marco,“ řekla Krysa jedna (takzvaná Karolína).

„A já jsem Polo,“ řekla Krysa dvě (takzvaná Alžběta).

„Ať už ten chlápek říkal cokoli, jména Krysa jedna a Krysa dvě se nám moc nezamlouvají.“

„Ani Karolína a Alžběta. Ten chlap je praštěnej.“

„Totálně,“ obrátil Marco oči v sloup.

„Totálně,“ zopakovala Polo a krouživě gestikulovala tlapkami kolem hlavy.

„Něco na tom bude,“ uznala Fazolka. Nezbývalo jí, než s nimi souhlasit. Přestože zamořovaly kancelář, rozhodně to nebyly hloupé krysy.

„Ehm…“

Zvířátka okamžitě přerušila rozhovor a upřela pohled na dívku, která je se zmateným výrazem ve tváři pozorovala. „A jsou vždycky tak… upovídaní?“

Bob pokrčil rameny a podal jí Fazolčino vodítko. „Jak to mám vědět? Myši piští, že jo. Takže jsou asi upovídané. A psi zřejmě taky.“

„Krysy,“ opravili ho Marco a Polo jednohlasně, „žádný myši!“

„Jasně,“ řekla dívka zamračeně a připnula vodítko k Fazolčině obojku.

„Fazole,“ špitl Oskar tiše, „buď opatrná. Všeho si všímej! Až se vrátíš, zahájíme naléhavou domovní schůzi.“

„Rozumím,“ vyhrkla Fazolka a usilovně se snažila ovládat svůj ohon. Její přirozený instinkt ji po připnutí vodítka nutil vrtět ocasem. Tentokrát se jí to ale nezdálo vhodné.

„Domovní schůze!“ opakovala a uháněla ke dveřím s dívkou v závěsu. „Naléhavá schůze. Jasný!“

„Naléhavá,“ zopakoval Oskar, když se za nimi zabouchly dveře. „Protože jestli to Bob myslel vážně, měl jsem pravdu. Jsme v pořádném průšvihu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká loupež mazlíčků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.