Ty krásna,
temná Vanessa

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Kate Elizabeth Russell

Ty krásna, temná Vanessa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Tento preklad vyšiel s finančným prispením Literárneho fondu.

Vyrástla som v štáte Maine a tam som získala aj vzdelanie – najprv na súkromnej škole, až kým som z nej z osobných dôvodov po dvoch rokoch neodišla –, a potom na vysokej škole. Uvedomujem si, že pre podobnosť medzi všeobecnými faktmi a istými fiktívnymi prvkami v mojom románe môžu čitatelia, ktorí približne poznajú prostredie, odkiaľ som vyšla, dospieť k mylnému záveru, že odkrývam tajnú históriu tých udalostí. No nie je to tak. Toto je literárne dielo a postavy aj miesta dejov sú absolútne vymyslené.

Každý, kto v posledných rokoch sledoval správy, sa stretol s príbehmi, ktoré pripomínajú rozprávanie v tomto románe, výtvore mojej fantázie. Zapracovala som doň aj iné vplyvy, ako sú veľmi dôležitá teória traumy, popkultúra a postfeminizmus zo začiatku dvadsiateho prvého storočia a moje zmiešané pocity voči Lolite. Všetko toto je bežnou súčasťou písania beletrie. Ale z opatrnosti opakujem, že tento román nie je prerozprávaním skutočných udalostí. Okrem voľných paralel, ktoré som spomenula vyššie, tu nie je zakomponovaný môj osobný príbeh ani príbeh mojich učiteľov či kohokoľvek známeho.

Skutočným Dolores Hazeovým a Vanessám Wyeovým, ktorých príbehy si zatiaľ nikto nevypočul, neuveril im ani ich nepochopil.

2017

Chystám sa do práce a ten príspevok je uverejnený už osem hodín. Kým si natáčam vlasy, obnovím stránku. Zatiaľ 224 zdieľaní a 875 lajkov. Oblečiem si čierny vlnený kostým a znova obnovím stránku. Spod gauča vylovím čierne balerínky, znovu kliknem na stránku. Pripevním si na chlopňu saka zlatú menovku, kliknem na stránku. Čísla sú zakaždým vyššie a komentáre úspešne pribúdajú.

Si taká silná.

Si odvážna.

Aký netvor mohol niečo také robiť dieťaťu?

Otvorím poslednú esemesku, ktorú som Straneovi poslala pred štyrmi hodinami: Si v poriadku...? Stále mi neodpovedal, dokonca ju ani nečítal. Napíšem ďalšiu – som tu, ak sa chceš porozprávať –, vzápätí si to rozmyslím a vymažem ju, namiesto toho pošlem riadok otáznikov bez slov. Počkám niekoľko minút, skúsim mu zavolať, ale keď sa ozve odkazová schránka, strčím si telefón do vrecka a odídem z bytu, zabuchnúc za sebou dvere. Nemusím sa tak veľmi snažiť. To on vyrobil tento bordel. Je to jeho problém, nie môj.

V práci sedím za pultom v rohu hotelovej haly a odporúčam hosťom, kam majú ísť a čo majú jesť. Je záver rušnej sezóny, cez Maine tiahnu poslední turisti, ktorí si chcú pozrieť farebné jesenné lístie, skôr než sa krajina uloží na zimu. S neochabujúcim úsmevom na tvári, ktorý mi však nevystúpi až do očí, rezervujem páru oslavujúcemu prvé výročie sobáša stôl na večeru a dám im priniesť do izby fľašu šampanského. Bude ich čakať, keď sa vrátia – za to gesto dobrej vôle dostanem slušné prepitné. Objednám auto, a to odvezie rodinu na letisko. Muž, ktorý sem chodí každý druhý pondelok služobne a prespáva v hoteli, mi prinesie tri špinavé košele a spýta sa, či mu ich môžeme cez noc vyčistiť.

„Postarám sa o to,“ poviem.

Muž sa zoširoka usmeje a žmurkne na mňa. „Ste najlepšia, Vanessa.“

Cez prestávku sedím v prázdnej kóji v zadnej kancelárii a jem obschnutý sendvič zo včerajšej akcie. Obsedantne kontrolujem príspevok na Facebooku; neviem udržať prsty v pokoji ani sa prestať pozerať na displej – pribúdajú lajky a zdieľania a desiatky komentárov ako: Si odvážna; Ďalej hlásaj svoju pravdu, ja ti verím. Ešte aj keď čítam, zjavia sa tri bodky – ktosi píše komentár práve v tejto sekunde. Vzápätí sa ako zázrakom vynoria ďalšie, ďalší odkaz hovoriaci o sile a podpore, načo odtisnem telefón, ktorý letí po stole, a nedojedený zvyšok starého sendviča hodím do smetí.

Už sa chcem vrátiť do hotelovej haly, keď mi zavibruje mobil: PRICHÁDZAJÚCI HOVOR. JACOB STRANE. Zasmejem sa, keď hovor prijímam, odľahne mi – je nažive, volá mi. „Si v poriadku?“

Chvíľu je mŕtve ticho a ja stuhnem, upieram oči na okno, za ktorým je Monument Square s jesenným farmárskym trhom a pojazdnými stánkami s jedlom. Je začiatok októbra, jeseň v plnom prúde, a všetko v Portlande vyzerá ako vystrihnuté z katalógu – tekvice na jedenie aj ozdobné tekvice či krčahy s jablčným muštom. Práve prechádza cez námestie žena v kockovanej flanelovej košeli a gumákoch a usmieva sa na bábätko v šatke na jej hrudi.

„Strane?“

Sťažka vydýchne. „Zrejme si to videla.“

„Áno,“ poviem. „Videla.“

Nič sa nepýtam, ale on aj tak začne vysvetľovať. Hovorí, že škola sa púšťa do vyšetrovania a on sa chystá na najhoršie. Predpokladá, že ho donútia rezignovať. Sotva tam vydrží do konca školského roka, možno ani do vianočných prázdnin. Počuť jeho hlas je pre mňa také prekvapujúce, že sa musím sústreďovať na to, čo hovorí. Prešli mesiace, odkedy sme spolu naposledy hovorili – po otcovom úmrtí na infarkt sa ma zmocnila panika a povedala som Straneovi, že to už viac nemôžem robiť. Zmocnil sa ma rovnako náhly nápor mravnosti, aké som zažívala počas rokov, keď som vyrábala kiksy, keď ma vyhodili z práce, rozchádzala som sa a nervovo sa rúcala, ako keby byť dobrá mohlo spätne napraviť všetko, čo som zničila.

„Ale veď to vyšetrovali už vtedy, keď bola tvojou študentkou,“ poviem.

„Znovu to otvorili. Všetkých odznova vypočúvajú.“

„Ak vtedy dospeli k záveru, že si neurobil nič zlé, prečo by mali teraz zmeniť názor?“

„Nesledovala si v poslednom čase správy?“ spýtal sa. „Žijeme v iných časoch.“

Chcem mu povedať, že preháňa, ak je nevinný, všetko dobre dopadne, ale viem, že má pravdu. Za posledný mesiac to naberalo na sile, celá záplava žien označovala mužov za násilníkov, útočníkov. Väčšinou sa zamerali na slávnych ľudí – hudobníkov, politikov, filmové hviezdy –, ale na pretras prišli aj menej známe mená. Bez ohľadu na postavenie, všetci obvinení sa správajú rovnako. Najprv všetko popierajú. Keď je jasné, že rozruch okolo obvinenia len tak neutíchne, s hanbou sa vzdajú svojho postavenia, hmlisto sa verejne ospravedlnia, takmer sa priznajú k previneniu. A napokon sa odmlčia a zmiznú zo scény. Bolo priam neskutočné deň čo deň sledovať, ako ľahko títo muži padajú.

„Malo by to byť v pohode,“ presviedčam ho. „Všetko, čo napísala, je klamstvo.“

Strane sa v telefóne hlasno nadýchne, vzduch mu zasyčí pomedzi zuby. „Neviem, či klame. Aspoň technicky.“

„Ale veď si sa jej ani nedotkol. V tom vyhlásení tvrdí, že si ju napadol.“

„Napadol,“ vysmieva sa. „Napadnutie môže byť hocičo, tak ako fyzické násilie môže byť aj to, keď niekoho schmatneš za ruku alebo štuchneš do pleca. Je to nezmyselný právnický termín.“

Dívam sa z okna na farmársky trh: ľudia sa tam premieľajú hore-dolu, kŕdle čajok lietajú nad nimi. Žena predávajúca občerstvenie otvorí kovový súdok, z ktorého sa vyvalí para, a vyberie dve mexické fašírky. „Vieš, poslala mi minulý týždeň správu.“

Rozhostí sa ticho. „Naozaj?“

„Chcela vedieť, či s tým nevyrukujem von aj ja. Asi si myslela, že to bude vierohodnejšie, ak na to nahovorí aj mňa.“

Strane nereaguje.

„Neodpovedala som jej, to je jasné.“

„Správne,“ povie. „Prirodzene.“

„Myslela som si, že blufuje. Že na to nebude mať odvahu.“ Nahnem sa a pritlačím si čelo na sklo. „Bude to v poriadku. Veď vieš, aký mám k tomu postoj.“

Pri tých slovách vydýchne. Cítim, že mu odľahlo, predstavím si jeho úsmev, vrásky v kútikoch očí. „Nič iné nepotrebujem počuť,“ hlesne.

Keď sa vrátim k svojmu pracovnému pultu, otvorím si Facebook, napíšem do vyhľadávača „Taylor Birchová“ a na obrazovke sa zjaví jej profil. Prechádzam riedkymi verejnými komentármi, ktoré som celé roky podrobne skúmala, fotografiami a novinkami z jej života a celkom hore vidím príspevok o Straneovi. Čísla pod ním stále rastú – teraz má už 438 zdieľaní a 1 800 lajkov a pribudli aj ďalšie nové, viac-menej rovnaké komentáre:

Je to veľmi inšpiratívne.

Žasnem, aká si silná.

Ďalej hlásaj svoju pravdu, Taylor!

Keď som spoznala Stranea, mala som pätnásť a on štyridsaťdva, delilo nás takmer tridsať perfektných rokov. Vtedy som takto opisovala rozdiel medzi nami – perfektný. Tá matematika sa mi páčila, je trikrát taký starý ako ja, ľahko som si vedela prestaviť, ako som v ňom trojmo usalašená: jedno moje ja sa mu túlilo k mozgu, druhé k srdcu a to tretie sa premenilo na tekutinu a prúdilo mu v žilách.

V Browicku, povedal mi, sa občas vyskytli romániky medzi učiteľom a študentkou, ale on predo mnou nič také nezažil, lebo po tom nikdy netúžil. Bola som prvá študentka, pri ktorej mu to napadlo. Bolo vo mne niečo, čo stálo za to riziko. Mala som čaro, ktoré ho ku mne priťahovalo.

Nešlo mu o moju mladosť. Viac ako všetko ostatné miloval moju myseľ. Povedal mi, že mám emocionálnu inteligenciu na úrovni génia a že píšem ako zázračné dieťa, že sa môže so mnou rozprávať, zdôverovať sa mi. Hlboko v mojom vnútri sa vraj skrýva temný romantizmus, rovnaký, aký v sebe nosí aj on. Nikto nikdy nechápal túto pochmúrnu súčasť jeho bytosti, kým som neprišla ja.

„To je moje typické šťastie,“ povedal. „Keď si konečne nájdem spriaznenú dušu, má pätnásť.“

„Ak chceš hovoriť o šťastí,“ protirečila som mu, „skús sa vžiť do roly pätnásťročnej, ktorej spriaznená duša je nejaký starý chlap.“

Pozrel sa mi skúmavo do tváre, chcel sa ubezpečiť, že žartujem – žartovala som, pravdaže. Nechcela som mať nič s chalanmi v mojom veku, s ich lupinami a akné, s ich krutosťou, s akou rozpitvávali dievčatá na kúsky a ich telá hodnotili na stupnici od jeden do desať. Nebola som stvorená pre nich. Milovala som Straneovu opatrnosť stredného veku, jeho pomalé dvorenie. Moje vlasy prirovnal k farbe javorových listov, podsúval mi poéziu – Emily, Ednu, Sylviu. Naučila som sa pri ňom dívať sa na seba jeho očami – videla som sa ako dievča s červenými vlasmi, ktoré má silu povstať a zhltnúť ho ako malinu. Tak veľmi ma miloval, že po mojom odchode z triedy občas klesol na moju stoličku, oprel si hlavu o lavicu a snažil sa nasať do seba to, čo tam zo mňa ostalo. To všetko sa stalo skôr, než sme sa pobozkali. Bol pri mne opatrný. Veľmi sa snažil byť dobrý.

Je ľahké presne určiť okamih, kedy sa to začalo, chvíľu, keď som vošla do jeho triedy zaliatej slnkom a po prvý raz som pocítila, ako sa do mňa vpíja očami, zato je ťažšie povedať, kedy sa to skončilo a či sa to vôbec skončilo. Myslím si, že sa to skončilo, keď som mala dvadsaťdva, vtedy mi povedal, že sa musí pozbierať, lebo nemôže žiť riadnym životom, kým som nablízku, ale posledných desať rokov sme si volávali neskoro v noci, znovu sme prežívali našu minulosť, driapali si ranu, ale ani jeden z nás nechcel, aby sa zahojila.

Predpokladám, že sa na mňa obráti o desať či pätnásť rokov, keď ho už telo nebude poslúchať. Vyzerá to ako pravdepodobný koniec tohto príbehu lásky: nechám všetko tak a oddane ako pes urobím, čo mu na očiach uvidím, zatiaľ čo on bude len brať, brať a brať.

O jedenástej odídem z práce a, kráčajúc prázdnymi ulicami centra mesta, odratúvam každý blok domov, okolo ktorého prejdem bez toho, aby som skontrolovala Taylorin príspevok. Je to moje osobné víťazstvo. Ani v byte sa nepozriem na telefón. Do skrine odložím pracovný kostým, odlíčim sa, v posteli vyfajčím marihuanu a zhasnem svetlo. Ovládam sa.

Ale potme to na mňa opäť príde, nedokážem to potlačiť. Zrazu strašne potrebujem, aby ma znova ubezpečil a jasne mi povedal, že s tým dievčaťom nerobil to, čo tvrdilo. Potrebujem od neho zasa počuť, že to dievča klame, že klamalo pred desiatimi rokmi a že klame aj teraz, zlákané vábivou hudbou postavenia obete.

Zdvihne hneď po prvom zvonení, akoby čakal, že mu zavolám. „Vanessa.“

„Prepáč, viem, že je neskoro.“ Zarazím sa, neviem, ako ho mám požiadať o to, čo chcem počuť. To sme už dávno nerobili. Očami blúdim po tmavej izbe, matne vidím obrysy otvorených dverí na šatníku a tiene, ktoré na strope vytvára pouličné osvetlenie. V kuchyni bzučí chladnička a kvapká vodovod. Dlhuje mi to – za moje mlčanie, za moju oddanosť.

„Nezdržím ťa dlho,“ poviem. „Len pár minút.“

Zašuchocú periny, keď si sadá na posteli, a preloží si telefón k druhému uchu; na okamih si pomyslím, že moju prosbu odmietne. Ale vtom mi pološeptom, od ktorého sa mi podlamujú kolená, začne hovoriť, aká som bývala: Bola si mladučká, Vanessa, a prekypovala si krásou. Bola si v puberte, nabitá sexom a plná života, na smrť ma to desilo.

Ľahnem si na brucho a medzi nohy si vopchám vankúš. Poviem mu, nech vytiahne nejakú spomienku, niečo, o čo sa môžem zachytiť. Mlčí a v duchu preberá jednotlivé situácie.

„V kabinete za triedou,“ povie. „Bolo to uprostred zimy. Ležala si na gauči a na celom tele si mala husiu kožu.“

Zatvorím oči a ocitnem sa v tej miestnosti: biele steny a lesklá drevená dlážka, stôl s kopou neopravených písomiek, drsný gauč, syčiaci radiátor a jediné okno, osemhranné, s mliečnym sklom. Upierala som naň pohľad, zatiaľ čo on na mne pracoval rukami, a mala som pocit, akoby som bola pod vodou, telo bez tiaže, čo sa prevaľuje hore-dolu.

„Bozkával som ťa, robil som ti to ústami. Privádzal som ťa do varu.“ Ticho sa zasmeje. „Tak si to hovorila: ,Priveď ma do varu‘. Vymýšľala si si také smiešne slovné spojenia. Bola si veľmi hanblivá, nechcela si o tom hovoriť, ale musel som pokračovať. Spomínaš si?“

Nespomínam si, ani nie. Toľko mojich spomienok z tých čias je zahmlených, neúplných. Potrebujem, aby tie medzery vyplnil, ale niekedy mi to dievča, ktoré opisuje, pripadá úplne cudzie.

„Nevedela si byť potichu,“ vraví. „Vždy si si hrýzla pery, aby si mlčala. Raz si si tak silno zahryzla do spodnej pery, až ti začala krvácať, ale nesmel som prestať.“

Zatláčam si tvár do matraca, šúcham sa o vankúš, jeho slová mi zaplavujú myseľ a prenášajú ma z postele do minulosti, mám tam pätnásť rokov, ležím od pása nadol nahá s roztiahnutými nohami na gauči v jeho kabinete, chvejem sa, horím a on mi kľačí medzi kolenami a upiera oči na moju tvár.

Bože, Vanessa, tvoja pera. Krvácaš.

Potrasiem hlavou a zaryjem sa prstami do epedy. To nič, len pokračuj. Dokonči to.

„Bola si taká nenásytná,“ povie Strane. „To pevné, drobné telo.“

Prudko dýcham nosom, keď dospejem k vyvrcholeniu, a vtedy sa ma spýta, či si pamätám ten pocit. Áno, áno, áno! Pamätám si. Uchovávam si tie pocity – čo so mnou robil, ako sa mi telo vždy skrúcalo a žiadalo si viac.

K Ruby chodím už osem mesiacov, od otcovej smrti. Najprv šlo len o smútkovú terapiu, ale potom sme začali hovoriť o mojej mame, o bývalom frajerovi, ako sa cítim zaseknutá v robote, vo všetkom. Je to prepych, dokonca aj pri Rubinej pohyblivej taxe päťdesiat dolárov za týždeň, len aby si ma niekto vypočul.

Jej ordinácia je pár blokov od hotela, kde pracujem, je to mäkko osvetlená miestnosť s dvoma kreslami, pohovkou a stolíkmi, na ktorých stoja krabice s papierovými vreckovkami. Okná s výhľadom na záliv Casco Bay: nad rybárskymi mólami lietajú čajky, zálivom sa pomaly presúvajú tankery s naftou a výpravy obojživelných kačíc sa s kvákaním spúšťajú na vodu a menia sa z autobusov na lode. Ruby je staršia odo mňa, veľká sestra, ešte staršia než moja mama, so špinavoplavými vlasmi, v bohémskom oblečení. Milujem jej dreváky s vysokými podpätkami, ich klop-klop-klop sa ozýva, keď chodí po miestnosti.

„Vanessa!“

Mám rada, ako vysloví moje meno a keď otvára dvere, akoby jej odľahlo, že za nimi stojím ja a nikto iný.

Tento týždeň hovoríme o možnosti, že by som šla na sviatky domov – prvé bez otca. Bojím sa, že mama má depresiu, a neviem, ako mám tú tému načať. Spolu s Ruby vymyslíme plán. Prechádzame rôzne scenáre, pravdepodobné spôsoby, ako mama zareaguje, ak jej naznačím, že potrebuje pomoc.

„Kým k tomu budete pristupovať empaticky,“ povie Ruby, „bude to podľa mňa v poriadku. Vy dve ste si blízke. Zvládnete rozhovor o ťažkých témach.“

Blízke? Nehádam sa, ale ani s tým nesúhlasím. Niekedy žasnem, ako ľahko ľudí oklamem, aj keď sa o to vôbec nepokúšam.

Podarí sa mi nepozrieť sa na Facebook až do konca sedenia, kým Ruby nevyberie mobil a neuloží si do kalendára naše ďalšie stretnutie. Zdvihne pohľad a zbadá, ako zúrivo rolujem po displeji, a spýta sa, či je tam nejaká mimoriadna správa.

„Skúsim hádať,“ povie, „odhalili ďalšieho sexuálneho násilníka.“

Zdvihnem oči od telefónu, ruky a nohy mám studené.

„Nemá to konca, však?“ Smutne sa usmeje. „Nedá sa tomu uniknúť.“

Rozhovorí sa o najnovšom významnom odhalení, o režisérovi, ktorý si vybudoval kariéru filmami o násilí páchanom na ženách. A v zákulisí sa po filmovaní rád odhaľoval pred mladými herečkami a nahováral ich, aby mu vyfajčili.

„Kto by si bol pomyslel, že ten chlap zneužíva ženy!“ nadhodí Ruby ironicky. „Všetky jeho filmy sú toho dôkazom. Títo muži sa skrývajú ľuďom na očiach.“

„Ale len preto, že im to dovolíme,“ poviem. „Všetci pred tým zatvárame oči.“

Prikývne. „Máte úplnú pravdu.“

Je vzrušujúce takto sa rozprávať, priplaziť sa tak blízko k okraju priepasti.

„Neviem, čo si mám myslieť o ženách, ktoré s ním napriek tomu ďalej pracovali,“ pokračujem. „Nemali žiadnu sebaúctu?“

„Nuž, nemôžete to tým ženám zazlievať,“ povie Ruby. Nehádam sa, namiesto toho jej podám šek.

Doma sa sfetujem marihuanou. Zaspím na gauči a nechám svietiť všetky svetlá. O siedmej ráno zavibruje na drevenej dlážke mobil – prišla mi esemeska – a ja sa odtackám poň. Mama. Ahoj, zlatko. Myslím na teba.

Zízam na displej a snažím sa odhadnúť, koľko toho vie. Taylorin príspevok visí na Facebooku už tri dni, a hoci mama nie je v kontakte s nikým z Browicku, množstvo ľudí ho zdieľalo. Okrem toho v týchto dňoch je mama stále na internete, donekonečna lajkuje, zdieľa a háda sa s konzervatívnymi trollmi. Ľahko ho mohla vidieť.

Správu zmenším a otvorím Facebook: 2 500 zdieľaní, 7 900 lajkov. Včera večer Taylor uverejnila nový príspevok:

VERTE ŽENÁM

2000

Odbočili sme na dvojprúdovú cestu, ktorá nás privedie do Norumbegy. Mama povie: „Vážne chcem, aby si tam tento rok chodila.“

Som na začiatku druhého ročníka strednej školy, dnes nastupujem na internát a táto cesta je mamina posledná príležitosť pripomenúť mi, čo som sľúbila, skôr než ma Browick úplne zhltne a ona sa ku mne viac nedostane, len prostredníctvom telefónu alebo cez školské prázdniny. Vlani sa bála, že sa na internátnej škole môžem odtrhnúť z reťaze, tak som jej musela sľúbiť, že nebudem piť ani sexovať. Tento rok chce, aby som jej sľúbila, že si nájdem nové kamarátky, čo sa mi zdá neskutočne urážlivé, ba až kruté. S Jenny sme sa pohádali pred piatimi mesiacmi, no stále je to živé. Už len pri slovách nové kamarátky sa mi skrúca žalúdok. Tá predstava mi pripadá ako zrada.

„Ja len nechcem, aby si vo dne v noci sedela sama na izbe,“ povie. „Je to také zlé?“

„Keby som bola doma, nerobila by som nič iné, len sedela vo svojej izbe.“

„Ale nie si doma. V tom je ten rozdiel. Pamätám si, že si hovorila čosi o ,spoločenskej štruktúre‘, keď si nás presviedčala, aby sme ťa sem pustili.“

Vtlačím sa do sedadla a želám si, aby som s ním úplne splynula, aby som nemusela počúvať, ako mama používa moje vlastné slová proti mne. Pred rokom a pol, keď k nám do ôsmej triedy prišiel náborár z Browicku, pustil nám video, v ktorom ukazovali krásne udržiavaný školský areál zaliaty zlatistým svetlom a ja som začala presviedčať rodičov, aby som si tam mohla poslať prihlášku. Napísala som si aj dvadsaťbodový zoznam s názvom Dôvody, pre ktoré je Browick lepší než štátna škola. Jedným z tých bodov bola „sociálna štruktúra“ školy spolu s mierou prijatých absolventov na vysoké školy, množstvom predmetov, ktoré sa zaratúvali do vysokoškolského štúdia – to všetko som si prečítala v ich brožúre. Nakoniec som potrebovala len dva body, aby som rodičov presvedčila: získala som štipendium, aby za mňa nemuseli platiť, a na strednej škole v Columbine sa strieľalo. Celé dni sme pozerali CNN, stále dokola slučku zo záberov utekajúcich študentov, ktorí si chceli zachrániť život. Keď som povedala: „Také niečo ako v Columbine by sa v Browicku nikdy nestalo,“ rodičia si vymenili pohľady, akoby som nahlas vyslovila to, čo si už sami mysleli.

„Celé leto si bola apatická,“ povie mama. „Musíš to hodiť za hlavu a pohnúť sa ďalej.“

„To nie je pravda,“ zamrmlem. Ale je to tak. Ak som sa nevyvaľovala pred televízorom, ležala som v hojdacej sieti so slúchadlami na ušiach a počúvala pesničky, ktoré ma zaručene vždy rozplakali. Mama hovorí, že nie je dobré rýpať sa vo svojich pocitoch, že vždy sa vyskytne niečo, čo človeka nahnevá, a že tajomstvo šťastného života spočíva v tom, nedať sa stiahnuť do negatívneho myslenia. Nechápe, aké uspokojenie môže prinášať smútok; hodiny strávené v hojdacej sieti s Fionou Apple v ušiach mi dávajú viac než len šťastie.

Zatvorím oči. „Škoda, že radšej nešiel otec, aby si sa so mnou takto nerozprávala.“

„Povedal by ti to isté.“

„Áno, ale povedal by to krajšie.“

Ešte aj so zatvorenými očami vidím všetko, čo je za oknom. V Browicku som len druhý rok, ale túto trasu sme prešli viac než desaťkrát. Sú tu mliečne farmy a zvlnené pahorky západného Mainu, obchody so zmiešaným tovarom ponúkajúce studené nápoje a živé návnady pre rybárov, farmárske domy s prepadávajúcou sa strechou, kopy hrdzavejúcich častí áut na dvoroch s trávou a zlatobyľom do pol pása. Len čo však vojdete do Norumbegy, všetko je krásne – dokonalé centrum mesta, pekáreň, kníhkupectvo, drogéria, verejná knižnica a na temene kopca školský areál Browick z tehál so žiarivo bielym dreveným obložením.

Mama prejde cez hlavný vstup. Veľká tabuľa s nápisom stredná škola browick je v dňoch, keď sa študenti vracajú do školy, ozdobená hnedými a bielymi balónikmi. Úzke cesty v kampuse sú zapchaté plne naloženými autami, chaoticky zaparkovanými SUV. Rodičia a noví študenti chodia hore-dolu a obzerajú si školské budovy. Mama sa nakláňa dopredu, hrbí sa nad volantom a zatiaľ čo sa auto trhane posúva vpred, napätie medzi nami narastá.

„Si bystré, zaujímavé dieťa,“ povie. „Mala by si mať kopu kamarátok. Nemusíš tráviť všetok čas len s jednou osobou.“

Jej slová znejú ostrejšie, než zrejme chcela, ale ja sa na ňu aj tak oborím. „Jenny nebola nijaká jedna osoba. Bola moja spolubývajúca.“ Vyslovím to slovo tak, že význam toho vzťahu má byť jasný – jeho dezorientujúca blízkosť, ktorá môže niekedy svet za múrmi spoločnej izby utlmiť a pripraviť o farby –, ale mama to nepochopí. Nikdy nežila na internáte, nikdy nechodila na vysokú a už vôbec nie na internátnu školu.

„Spolubývajúca alebo nie,“ povie, „mohla si mať aj iné kamarátky. Sústrediť sa na jednu osobu nie je práve najlepšie – to je všetko, čo hovorím.“

Rad áut pred nami sa rozdeľuje, keď sa blížime k centrálnemu trávniku. Mama vyhodí ľavú smerovku, potom pravú. „Kadiaľ mám ísť?“

Vzdychnem a ukážem doľava.

Náš internát je malý, volá sa Gould a je to vlastne obyčajný dom s ôsmimi izbami a bytom pre učiteľský dozor. Vlani som si v ubytovacej lotérii vytiahla nízke číslo, takže som dostala samostatnú izbu, čo je na druháčku dosť neobvyklé. Musíme sa s mamou štyrikrát otočiť, aby sme presťahovali všetky moje veci: dva kufre šiat, škatuľu kníh, vankúše a posteľnú bielizeň navyše, prešívanú prikrývku, ktorú mi mama vyrobila zo starých tričiek, z ktorých som už vyrástla, a stojanový ventilátor, ktorý sme postavili doprostred izby.

Kým vybaľujeme, okolo otvorených dverí prechádzajú ľudia – rodičia, študenti, čísi mladší brat, ktorý lieta hore-dolu po chodbe, až spadne a začne jačať. V jednej chvíli ide mama na toaletu; počujem ju pozdraviť sa falošne zdvorilým hlasom a potom ju nejaká iná matka odzdraví. Prestanem vykladať knihy na poličku nad písacím stolom a natiahnem uši. Prižmúrim oči a snažím sa zaradiť ten hlas – je to pani Murphyová, Jennina mama.

Mama sa vráti do izby a zatvorí za sebou dvere. „Je to tam čoraz hlučnejšie,“ povie.

Ukladám knihy na poličku a spýtam sa: „Bola to Jennina mama?“

„Uhm.“

„Videla si Jenny?“

Mama prikývne, ale nerozvádza to. Chvíľu mlčky vybaľujeme. Keď postieľame posteľ a naťahujeme plachtu na pásikavý matrac, poviem: „Je mi jej úprimne ľúto.“

Páči sa mi, ako to znie, ale je to, prirodzene, lož. Iba včera večer som sa celú hodinu skúmala v zrkadle v spálni, snažila som sa na seba dívať Jenninými očami a rozmýšľala som, či si všimne, že mám zosvetlené vlasy Sun Inom a v ušiach nové kruhy.

Mama nič nehovorí, keď vyťahuje prešívanú prikrývku z plastového obalu. Viem, bojí sa, že do toho znova skĺznem a skončím so zlomeným srdcom.

„Keby teraz aj chcela byť mojou kamarátkou,“ poviem, „nebudem s ňou strácať čas.“

Mama sa skúpo usmeje a uhladí prešívanú deku na posteli. „Stále chodí s tým chlapcom?“ Má na mysli Toma Hudsona, Jenninho frajera, katalyzátor nášho rozchodu. Pokrčím plecami, akože neviem; ale viem. Pravdaže viem. Celé leto som kontrolovala Jennin profil na AOL a jej stav – zadaná – sa nikdy nezmenil. Sú stále spolu.

Pred odchodom mi mama podá štyri dvadsaťdolárovky a musím jej sľúbiť, že každú nedeľu zavolám domov. „Nieže zabudneš,“ prikáže mi. „A prídeš domov na ocove narodeniny.“ Objíme ma tak tuho, až to zabolí.

„Nemôžem dýchať.“

„Prepáč, prepáč.“ Nasadí si okuliare, aby skryla uslzené oči. Cestou z izby na mňa namieri prst. „Buď na seba dobrá. A buď spoločenská.“

Kývnem rukou. „Áno, áno, áno.“ Od dverí sa dívam, ako ide po chodbe ku schodisku a potom zmizne. Začujem dva približujúce sa hlasy, chodbou sa ozýva veselý smiech matky a dcéry. Keď sa objavia Jenny a jej mama, stiahnem sa do bezpečia svojej izby. Zazriem ich len na chvíľku, len toľko, že uvidím Jennine kratšie vlasy a šaty, ktoré jej vlani celý rok viseli v skrini, ale nikdy si ich neobliekla.

Ležím na posteli, blúdim očami po izbe a počúvam slová lúčenia na chodbe, posmrkávanie a tichý plač. V duchu sa vrátim o rok späť, keď som sa nasťahovala na prvácky internát, k prvému večeru, keď sme ostali s Jenny dlho hore a z jej prehrávača zneli Smiths a Bikini Kill, skupiny, o ktorých som nikdy nepočula, ale tvárila som sa, že ich poznám, lebo som sa bála, že budem vyzerať ako taká chudera, ako nemehlo. Bála som sa, že ma potom nebude mať rada. V prvých dňoch v Browicku som si napísala do denníka: Na tom, že som tu, sa mi najviac páči, že stretnem ľudí, ako je Jenny. Je tak strašne SUPER, že už len jej prítomnosť ma učí, ako byť super tiež. Neskôr som ten zápis vytrhla a zahodila. Pri pohľade naň som horela od hanby.

Dozorujúcou učiteľkou v Goulde je slečna Thompsonová, nová španielčinárka, čerstvo po vysokej. Na stretnutie v spoločenskej miestnosti v prvý večer prinesie farebné fixky a papierové štítky, aby sme si vyrobili menovky na izby. Ostatné dievčatá v našom internáte sú staršie, iba my s Jenny sme druháčky. Doprajeme si medzi sebou kopu voľného miesta, sedíme každá na opačnom konci stola. Jenny sa skláňa nad svojou menovkou, zastrihnuté hnedé vlasy jej padajú na líca. Keď zdvihne hlavu a mení si fixky, prebehne po mne pohľadom, akoby som tam nebola.

„Skôr než sa vrátite do svojich izieb, vezmite si jednu,“ povie slečna Thompsonová. Otvorí plastovú tašku. Najprv si myslím, že sú tam cukríky, ale potom uvidím strieborné píšťalky.

„Možno ich nikdy nebudete musieť použiť,“ povie, „ale dobré je mať ich pre prípad potreby.“

„Načo nám bude píšťalka?“ spýta sa Jenny.

„Je to bezpečnostné opatrenie v rámci areálu školy.“ Slečna Thompsonová vyčarí široký úsmev, z ktorého vidím, že je v úzkych.

„Ale vlani sme ich nedostali.“

„Je to pre prípad, že by ťa chcel niekto znásilniť,“ povie Deanna Perkinsová. „Zapískaš na píšťalke, a tým ho zastavíš.“ Priloží si píšťalku k perám a silno do nej fúkne. Hvizd sa nesie chodbou tak uspokojivo hlasno, že to chceme všetky vyskúšať.

Slečna Thompsonová sa snaží prekričať ten hurhaj. „Dobre, dobre,“ smeje sa. „Treba vyskúšať, či fungujú.“

„Naozaj to zastaví niekoho, kto vás chce znásilniť?“ spýta sa Jenny.

„Násilníka nič nezastaví,“ poznamená Lucy Summersová.

„To nie je pravda,“ povie slečna Thompsonová. „A toto nie sú píšťalky proti znásilneniu. Je to všeobecný bezpečnostný nástroj. Ak sa niekedy ocitnete v kampuse v nepríjemnej situácii, zapískajte.“

„Dostanú píšťalky aj chlapci?“ spýtam sa.

Lucy a Deanna prevrátia oči. „Načo by chalanom boli píšťalky?“ povie Deanna. „Rozmýšľaj.“

Nato sa Jenny nahlas rozosmeje, akoby Lucy a Deanna neboli prevracali očami aj nad ňou.

Je prvý vyučovací deň a kampus prekypuje životom, na budovách obložených drevom sú okná dokorán, parkovisko pre zamestnancov je plné. Pri raňajkách sedím na konci dlhého stola a pijem len čierny čaj, lebo žalúdok mám úplne stiahnutý. Očami behám po jedálni s vysokým klenutým stropom, všímam si nové tváre a zmeny na tých, ktoré už poznám. Na každom si všetko všimnem – Margo Athertonová si robí cestičku vo vlasoch naľavo, aby zakryla zabiehajúce pravé oko, Jeremy Rice každé ráno ukradne v jedálni banán. Pred tým, ako Tom Hudson začal chodiť s Jenny, keď ešte bol dôvod zaujímať sa o všetko, čo robí, všimla som si, s akou presnosťou si striedal tričká s názvami kapiel, ktoré nosil pod košeľou. Tá schopnosť všimnúť si toľko vecí na druhých, keď s určitosťou viem, že na mne si nikto nič nevšíma, mi naháňa strach a neviem sa ovládnuť.

Po raňajkách, pred prvou hodinou, zaznie úvodný prejav, v podstate povzbudenie do nového školského roka. Pochodujeme do auditória, ktoré je z teplého dreva, s červenými zamatovými závesmi. Dnu prúdi slnečné svetlo a ožaruje oblúkovité rady sedadiel. Prvých pár minút zhromaždenia, kým riaditeľka pani Gilesová preberá školský poriadok, sivé vlasy zastrihnuté do mikáda má zastrčené za ušami a jej chronicky trasľavý hlas jódluje miestnosťou, vyzerajú všetci čerství a vynovení. Lenže kým odíde z pódia, v sále je dusno a na čelách sa perlí pot. Pár radov za mnou ktosi zastoná: „Ako dlho to ešte potrvá?“ Pani Antonova vrhne zamračený pohľad ponad plece. Anna Shapirová vedľa mňa si ovieva tvár rukami. Cez otvorené okná preniká dnu vánok a rozhýbe spodok zatiahnutých zamatových závesov.

Potom príde na pódium pán Strane, vedúci angličtinárov, učiteľ, ktorého poznám z videnia, ale zatiaľ ma neučil ani som sa s ním nikdy nerozprávala. Má vlnité čierne vlasy, čiernu bradu, okuliare, v ktorých sa odráža svit, takže mu nevidieť oči, ale prvé, čo som si na ňom všimla – a to si musí všimnúť každý – sú jeho rozmery. Nie je tučný, ale veľký, mohutný, a taký vysoký, že má spustené plecia, akoby sa chcel ospravedlniť, že zaberá toľko miesta.

Stojí na pódiu a mikrofón si musí vytiahnuť, pokiaľ sa dá. Začne rečniť, slnko sa mu odráža od okuliarov a ja si vytiahnem z ruksaku rozvrh. Tu je to, dnešná posledná hodina: americká literatúra s pánom Straneom.

„Dnes ráno vidím mladých ľudí stáť na prahu čohosi veľkého.“ Jeho slová dunia z reproduktorov, každé vysloví tak zreteľne, až sa to zle počúva: dlhé samohlásky, tvrdé spoluhlásky, ako keď človek upadá do spánku a prudko ho zobudia. To, čo hovorí, je v podstate rovnaké klišé – siahnite po hviezdach, koho zaujíma, že zaostávate, možno raz pristanete na Mesiaci –, ale je dobrý rečník a od neho to znie akosi hlbokomyseľne.

„V tomto akademickom roku si zaumieňte, že sa budete neprestajne snažiť o svoje najlepšie ja,“ vraví. „Vypnite sa k tomu, aby sa Browick stal ešte lepším. Zanechajte tu po sebe stopu.“ Potom siahne do zadného vrecka, vytiahne červenú šatku a utiera si čelo. Pritom vidieť, ako sa mu z podpazušia šíria tmavé kruhy od potu.

„Na Browicku učím trinásť rokov,“ pokračuje, „a za tých trinásť rokov som bol svedkom nespočetných odvážnych činov študentov tejto školy.“

Pomrvím sa na sedadle a uvedomím si, že aj ja sa potím pod kolenami a v jamkách pod lakťami, a pokúšam sa predstaviť si, čo myslí pod tými „odvážnymi činmi“.

Rozvrh prvého polroka mám takýto: francúzština, biológia, dejiny sveta, geometria (pre tých, čo nie sú matematickí géniovia; dokonca aj pani Antonova ju nazýva „geometria pre nechápavých“), voliteľný predmet politika USA a médiá, na ktorom sledujeme spravodajstvo CNN a rozprávame sa o nadchádzajúcich prezidentských voľbách, a americká literatúra. Prvý deň chodím hore-dolu po školskom areáli z jednej hodiny na druhú obťažkaná knihami a hneď mi je jasné, že v druhom ročníku bude viac učenia ako v prvom. Ako deň postupuje a každý učiteľ nás upozorňuje na náročné veci, ktoré nás čakajú, na domáce úlohy, cvičenia a zrýchlené, niekedy až krkolomné tempo – lebo toto nie je obyčajná škola a my nie sme obyčajní mladí ľudia a ako výnimoční mladí ľudia máme vítať problémy a rásť na nich –, zmocní sa ma únava. Napoludnie už bojujem s tým, že mi padá hlava, takže namiesto obeda sa odkradnem do Gouldu, skrútim sa na posteli a rozplačem sa. Ak to bude takéto ťažké, má vôbec význam snažiť sa? Až na to, že to nie je správny prístup, najmä nie hneď prvý deň, že rozmýšľam, čo na Browicku vôbec robím, prečo mi dali štipendium, prečo si myslia, že som dosť bystrá, aby som tu mohla študovať. V tomto začarovanom kruhu som sa už ocitla a znova som prišla k tomu istému záveru: že so mnou zrejme nie je niečo v poriadku, mám vrodenú slabosť, ktorá sa prejavuje lenivosťou, strachom z náročnej práce. Navyše, asi to nikoho v Browicku nestojí toľko námahy ako mňa. Ostatní študenti vedia na každej hodine odpovedať, sú vždy pripravení. Tvária sa, že to nič nie je.

Keď prídem na dnešnú poslednú hodinu, americkú literatúru, ako prvé si všimnem, že si pán Strane po otváracej reči prezliekol košeľu. Stojí vpredu v miestnosti opretý o tabuľu a s rukami založenými na prsiach vyzerá ešte väčší než na pódiu. Na túto hodinu nás chodí desať vrátane Jenny a Toma, a keď vchádzame do triedy, pán Strane nás sleduje pohľadom, akoby nás hodnotil. Keď vojde Jenny, už sedím pri stolíku dve miesta ďalej od Toma. Pri pohľade na ňu sa mu rozžiari tvár a ukazuje jej, aby si sadla na voľné miesto medzi nami – je však nevšímavý, nechápe, prečo to absolútne neprichádza do úvahy. Jenny pevnejšie chytí popruhy na batohu a stroho sa naňho usmeje.

„Sadnime si radšej na túto stranu,“ povie. Má na mysli druhú stranu miestnosti, čo najďalej odo mňa. „Tu je to lepšie.“

Prebehne po mne očami rovnako ako na stretnutí v internáte. V istom zmysle je smiešne, že vynakladá také veľké úsilie na predstieranie, že sme sa nikdy nekamarátili.

Zazvoní zvonec, signalizuje začiatok hodiny, ale pán Strane sa nepohne. Čaká, kým sa utíšime, a až potom prehovorí: „Predpokladám, že sa všetci navzájom poznáte,“ povie, „ale ja všetkých nepoznám.“

Postaví sa pred lavice a náhodne nás vyvoláva a pýta sa na meno a odkiaľ sme. Niektorým dáva aj iné otázky – či máme súrodencov, kam sme najďalej cestovali a aké meno by sme si vybrali, keby sme mali možnosť. Jenny sa spýta, koľko mala rokov, keď sa po prvý raz zaľúbila, načo celá očervenie. A Tom vedľa nej tiež.

Keď prídem na rad ja, aby som sa predstavila, poviem: „Som Vanessa Wyeová a vlastne som odnikiaľ.“

Pán Strane sa oprie o operadlo stoličky. „Vanessa Wyeová, vlastne odnikiaľ.“

Nervózne sa zasmejem, lebo keď zopakuje moje slová, počujem, ako hlúpo znejú. „Teda, nie je to ozajstné mesto, je to miesto. Nemá meno. Volajú ho Mestečko dvadsať jeden.“

„Tu v Maine? Pri diaľnici vedúcej na východ?“ spýta sa. „Viem presne, kde to je. Tým smerom je jazero s takým milým menom: veľrybie niečo.“

Prekvapene zažmurkám. „Jazero Veľrybí chrbát. Bývame rovno pri ňom. Sme jediní stáli obyvatelia.“ Kým to hovorím, akosi čudne ma pichne pri srdci. V Browicku mi málokedy príde smutno za domovom, ale to preto, že nikto nevie, odkiaľ som.

„Vážne?“ Pán Strane sa na chvíľu zamyslí. „Necítite sa tam osamelá?“

Na okamih ma tou otázkou zaskočí. Je ako bezbolestný, šokujúco čistý rez. Slovo osamelá by som síce nikdy nepoužila, keby som opisovala, aké to je bývať hlboko v lesoch, no keď ho teraz počujem z úst pána Stranea, pomyslím si, že je to určite tak a že to asi tak bolo vždy, a zrazu sa cítim trápne pri predstave, že mám tú osamelosť vpísanú v tvári, zrejme natoľko, že učiteľovi stačí jediný pohľad, aby na to prišiel. „Niekedy asi áno,“ vysúkam zo seba. Ale pán Strane sa už pohol ďalej a pýta sa Grega Akersa, aké to je presťahovať sa zo Chicaga do kopcov západného Mainu.

Keď sa všetci predstavíme, pán Strane nám povie, že tento predmet bude v tomto školskom roku najťažší. „Mnohí študenti mi hovoria, že som najprísnejší učiteľ v Browicku,“ povie. „Niektorí mi povedali, že som bol prísnejší než ich učitelia na vysokej škole.“ Bubnuje prstami po katedre a nechá na nás dopadnúť celú ťarchu tejto informácie. Potom prejde k tabuli, vezme kriedu a začne písať. Cez plece prehodí: „Môžete si zapisovať.“

Rýchlo sme si začali vyťahovať zošity, lebo už začal prednášať o Henrym Wadsworthovi Longfellowovi a jeho básni Pieseň o Hiawathovi, o ktorej som nikdy nepočula, a určite nie som jediná, no keď sa spýta triedy, či ju poznáme, všetci prikývneme. Nikto nechce vyzerať ako hlupák.

Zatiaľ čo rozpráva, ukradomky sa rýchlo obzerám po triede. Základ je rovnaký ako v ostatných budovách, kde sa vyučujú humanitné predmety – drevená dlážka, stena so zabudovanou knižnicou, zelená tabuľa, školské lavice –, ale jeho trieda je zabývaná a útulná. Je v nej koberec s vyšliapanou cestičkou v strede, veľký dubový stôl osvetlený zelenou bankárskou lampou, kávovar a hrnček s harvardskou pečaťou stojaci na registračnej skrinke. Cez otvorené okno preniká dnu vôňa pokosenej trávy aj hluk štartujúceho auta, a pán Strane píše kriedou na tabuľu verš z Longfellowa tak náruživo, až sa mu krieda zlomí v ruke. Po chvíli prestane, otočí sa k nám a povie: „Keby ste si mali z tejto hodiny odniesť len jedno, tak nech je to toto: Svet je utkaný z príbehov, ktoré sa donekonečna pretínajú, a každý z nich je pravdivý a každý platí.“ Snažím sa zo všetkých síl zapísať si slovo za slovom všetko, čo hovorí. Päť minút pred koncom hodiny sa výklad náhle skončí. Pán Strane spustí ruky pozdĺž tela a zvesí plecia. Odíde od tabule a sadne si na katedru, pošúcha si tvár a sťažka vzdychne. Potom unaveným hlasom povie: „Prvý deň býva vždy veľmi dlhý.“

Čakáme v laviciach, nevieme, čo máme robiť, perá sú pripravené nad zošitmi.

Pán Strane si zloží ruky z tváre. „Budem k vám úprimný,“ povie. „Som hovadsky unavený.“

Jenny sa prekvapene zasmeje z druhej strany triedy. Učitelia občas v triede žartujú, ale nikdy som od nikoho nepočula výraz „hovadsky“. A ani mi nenapadlo, že by ho učiteľ mohol vypustiť z úst.

„Bude vám vadiť, ak použijem neslušné výrazy?“ spýta sa. „Asi som si mal od vás najskôr pýtať súhlas.“ Zopne ruky, je ironicky úprimný. „Ak tu môj pestrý jazyk niekoho vážne uráža, nech prehovorí teraz, alebo nech navždy mlčí.“

Prirodzene, nikto sa neozve.

Prvé týždne školského roka prejdú rýchlo, striedajú sa raňajky pozostávajúce z čierneho čaju a obedy – sendviče s arašidovým maslom – s vyučovaním, s časom vyhradeným na štúdium v knižnici a s večerami, keď sledujem televízne programy Warner Brothers v spoločenskej miestnosti Gouldu. Dostala som zaracha, lebo som nešla na internátne stretnutie, ale presvedčím slečnu Thompsonovú, nech mi dovolí vyvenčiť jej psa namiesto toho, aby sme obe sedeli hodinu v internátnej študovni, čo sa ani jednej z nás nechce. Skoro každé ráno pred vyučovaním si na poslednú chvíľu dorábam úlohy, lebo čo ako sa snažím, stále nič nestíham a zaostávam. Učitelia trvajú na tom, že to musím napraviť; hovoria, že som bystrá, ale nesústredená a chýba mi motivácia, čo slušne povedané znamená, že som lenivá.

Pár dní po nasťahovaní zavládne v mojej izbe chaos – všade samé oblečenie, papiere a nedopité hrnčeky čaju. Stratím denný plánovač, ktorý mi mal pomôcť zvládať situáciu, ale to sa dalo čakať, lebo strácam všetko. Najmenej raz do týždňa si nájdem zvonku na kľučke visieť kľúče, ktoré tam dal niekto, kto ich našiel v kúpeľni alebo v triede či v jedálni. Nič si neviem ustrážiť – učebnice skončia zaklinené medzi posteľou a stenou, domáca úloha pokrkvaná na dne batoha. Učitelia sú večne zúfalí z mojich zhúžvaných projektov a pripomínajú mi, že mi kvôli škaredej úprave musia znížiť bodovanie.

„Musíte si lepšie zorganizovať čas!“ kričí na mňa učiteľ histórie, keď horúčkovito listujem v zošite a hľadám poznámky z predošlého dňa. „Veď sme len druhý týždeň v škole! Ako môžete byť taká popletená?“ Svoj názor na mňa nezmení, ani keď poznámky napokon nájdem: som lajdáčka, čo je znak slabosti a vážna charakterová chyba.

V Browicku sa už tradične raz do mesiaca stretávajú študenti s učiteľmi-patrónmi na spoločnej večeri u učiteľov doma. Pani Antonova nás k sebe nikdy nepozve. „Musím si udržiavať istý odstup,“ povie. „Nie všetci učitelia so mnou súhlasia, čo je v poriadku. Dovolia svojim študentom, aby im nazreli do súkromia, čo je v poriadku. Ja však nie. Niekam si zájdeme, najeme sa, trochu sa porozprávame a potom pôjdeme všetci domov. Treba si určiť hranice.“

Na prvé tohtoročné stretnutie nás vezme do talianskej reštaurácie v meste. Sústredene nakrúcam cestovinu na vidličku a pani Antonova zatiaľ poznamená, že z pohľadu učiteľského zboru je najnaliehavejšie riešiť moju nedostatočnú organizovanosť. Snažím sa, aby to neznelo príliš ľahostajne, keď hovorím, že na tom popracujem. Pani Antonova chodí okolo stola a každému študentovi dáva spätnú väzbu. Už nikto iný nemá problémy s organizáciou práce, ale nie som na tom najhoršie; Kayle Guinn neodovzdal prácu na dvoch predmetoch, čo je vážny prečin. Keď mu pani Antonova číta spätnú väzbu od učiteľov, všetci sa dívame do svojich tanierov s úľavou, že na tom nie sme tak zle ako on. Po večeri, keď sú taniere prázdne, nechá pani Antonova kolovať plech s domácimi šiškami s čerešňovou plnkou.

„Sú to pampušky,“ povie. „Ukrajinské, ako moja mama.“

Keď odídeme z reštaurácie a kráčame hore kopcom do kampusu, pani Antonova si zrovná krok so mnou. „Zabudla som vám povedať, Vanessa, že tohto roku musíte mať aj mimoškolské aktivity. A nielen jednu. Treba myslieť na prihlášku na vysokú školu. Zatiaľ ste na tom bledo.“ Začne mi niečo navrhovať a ja iba prikyvujem. Viem, že sa musím viac zapájať, a pokúšam sa o to – minulý týždeň som sa chcela pridať k francúzskemu klubu, ale rýchlo som odišla, keď som zistila, že jeho členovia nosia na každom stretnutí malé čierne baretky.

„A čo klub tvorivého písania?“ navrhne. „Hodil by sa k vašej poézii.“

Aj o tom som rozmýšľala. Klub tvorivého písania vydáva literárny časopis a vlani som ho čítala od prvej po poslednú stránku, porovnávala som svoje básne s publikovanými a snažila som sa objektívne posúdiť, ktoré sú lepšie. „Možno áno,“ odpoviem.

Dotkne sa mi pleca. „Porozmýšľajte o tom,“ povie. „Pán Strane je tohto roku študijným poradcom. Je v tom zbehlý.“

Obzrie sa cez plece, zatlieska a zavolá čosi po rusky na tých, ktorí sa vlečú pozadu, a z nejakého dôvodu je to účinnejšie než angličtina, lebo pridajú do kroku.

V klube tvorivého písania je jeden člen, Jesse Ly – tretiak, o ktorom sa hovorí, že je teplý, a ktorý sa v Browicku oblieka najbližšie k štýlu gothic. Keď vojdem do triedy, sedí za stolom a pred ním leží štôs papierov, nohy v kanadách má vyložené na stoličke, za uchom pero. Pozrie sa na mňa, ale nič nepovie. Pochybujem, že vôbec vie, ako sa volám.

Zato pán Strane vyskočí spoza katedry a naprieč miestnosťou kráča ku mne. „Prichádzate do klubu?“ spýta sa.

Otvorím ústa, ale vlastne neviem, čo mám povedať. Keby som bola vedela, že je tu len jedna osoba, asi by som neprišla. Chcem hneď vycúvať, ale pán Strane sa veľmi teší, potriasa mi rukou a vraví: „Zvýšite členskú základňu o sto percent,“ takže mám pocit, že si to už nemôžem rozmyslieť.

Zavedie ma k laviciam, sadne si vedľa mňa a vysvetľuje, že ten štôs papierov sú príspevky do literárneho časopisu. „Všetko sú to študentské práce,“ hovorí. „Snažte sa nevšímať si mená. Každý príspevok si pozorne prečítajte od začiatku do konca a potom sa rozhodnite.“ Povie, aby som si poznámky zapisovala na okraj, a potom každý príspevok obodovala od jeden po päť, pričom jeden je určite nie a päť je určite áno.

Jesse ani nezdvihne zrak a povie: „Ja dávam znamienka. Tak sme to robili vlani.“ Ukáže na príspevky, ktoré už prezrel. Každý má v pravom hornom rohu drobné znamienko plus alebo mínus. Pán Strane nadvihne obočie, očividne ho to podráždilo, ale Jesse si to nevšimne. Upiera oči na báseň, ktorú práve číta.

„Dohodnite sa na takej metóde, akú chcete,“ povie pán Strane. Usmeje sa na mňa, žmurkne. Keď vstáva, potľapká ma po pleci.

Pán Strane sa vráti ku katedre na opačnom konci miestnosti a ja si vytiahnem zo štôsu príspevok Zoe Greenovej Najhorší deň v živote. So Zoe sme vlani spolu chodili do triedy na matematiku. Sedela za mnou a smiala sa vždy, keď ma Seth McLeod nazval Veľká červená, ako keby nič smiešnejšie v živote nepočula. Potrasiem hlavou a snažím sa zbaviť zaujatosti. Presne pre toto pán Strane povedal, aby sme si nepozerali mená.

Jej poviedka je o dievčati v nemocničnej čakárni, ktorému zomiera stará mama, a od prvého odseku ma nudí. Jesse ma pristihne, ako ňou listujem, aby som zistila, koľko má strán, a potichu povie: „Nemusíš ju čítať celú, ak je zlá. Bol som redaktorom literárneho časopisu aj vlani, keď to tu viedla pani Bloomová, a nevadilo jej to.“

Oči mi preskočia na pána Stranea usadeného za katedrou a zohnutého nad vlastnou hŕbou papierov. Pokrčím plecami a poviem: „Prečítam si to, je to v pohode.“

Jesse zaškúli na stránku v mojej ruke. „Zoe Greenová? Nie je to tá, čo vlani prehrala v debatnom turnaji?“ Je to ona – Zoe dostala za úlohu obhajovať trest smrti, ale v poslednom kole sa rozplakala, lebo oponent Jackson Kelly povedal, že jej postoj je rasistický a nemorálny, čo by ju asi nebolo až tak vykoľajilo, keby Jackson nebol čierny. Keď Jacksona vyhlásili za víťaza turnaja, Zoe sa sťažovala, že sa jej osobne veľmi dotkol spôsob, akým vyvracal jej tvrdenia, čo je proti pravidlám diskusie, a tak sa o prvé miesto podelili. Bola to hlúposť a všetci to vedeli.

Jesse sa načiahne, vezme mi z rúk Zoinu poviedku, do pravého horného rohu dá znamienko mínus a hodí ju na kopu odmietnutých prác. „Voilà!“ zvolá.

Celý zvyšok hodiny s Jessem čítame a zatiaľ pán Strane známkuje za katedrou na druhom konci miestnosti písomné práce. Občas vstane a ide si urobiť nejaké fotokópie alebo doliať vodu do kávovaru. Po chvíli si ošúpe pomaranč a jeho vôňa sa šíri po celej miestnosti. Keď sa na konci hodiny postavím a chcem odísť, pán Strane sa opýta, či prídem na ďalšie stretnutie klubu.

„Neviem,“ odpoviem. „Skúšam viac rôznych vecí.“

Usmeje sa, počká, kým Jesse vyjde z triedy, a potom povie: „Po spoločenskej stránke vám to asi veľa nedáva.“

„Och, to ma netrápi,“ poviem. „Nie som nejako mimoriadne spoločenská.“

„Prečo?“

„Neviem. Skrátka nemám hŕbu kamarátok.“

Zamyslene prikývne. „Viem, ako to myslíte. Aj ja som rád sám.“

Inštinktívne chcem povedať nie, že vôbec nie som rada sama, ale možno má pravdu. Možno som úmyselne samotárka a mám radšej vlastnú spoločnosť.

„No, bývali sme najlepšie kamarátky s Jenny Murphyovou,“ poviem. „S tou z angličtiny.“ Tie slová zo mňa vyletia, zastihnú ma nepripravenú. Nikdy som toho toľko nepovedala nejakému učiteľovi, najmä nie mužovi, ale to, ako ma pozoruje – s mäkkým úsmevom v očiach a bradou opretou v dlani –, ma núti hovoriť ďalej, predvádzať sa.

„Och,“ zareaguje. „Tá malá kráľovná Nílu.“ Keď sa zmätene zamračím, vysvetľuje mi, že má na mysli jej rovno zastrihnutý účes, že v ňom vyzerá ako Kleopatra, a kým to hovorí, čosi ma bodne v žalúdku, niečo ako žiarlivosť, ale ešte horšie.

„Podľa mňa nemá až také pekné vlasy,“ poviem.

Pán Strane sa uškrnie. „Takže ste bývali kamarátky. Čo sa stalo?“

„Začala chodiť s Tomom Hudsonom.“

Chvíľu rozmýšľa. „S tým chlapcom s bokombradami.“

Prikývnem a rozmýšľam, ako nás asi učitelia rozoznávajú a ako si nás v duchu zaraďujú. Čo by sa mu asi vynorilo, keby pred ním niekto spomenul Vanessu Wyeovú? Dievča s červenými vlasmi. Dievča, ktoré je vždy samo.

„Takže ste zažili zradu,“ povie a myslí na Jenny.

Predtým mi to nenapadlo a pri tej predstave ma zahreje pri srdci. Trpela som. Neodohnala som ju tým, že som k nej cítila priveľkú náklonnosť ani tým, že som sa na ňu príliš upla. Nie, ublížili mi.

Pán Strane vstane, ide k tabuli a začne zotierať poznámky, ktoré tam ostali z hodiny. „Prečo ste sa rozhodli vyskúšať tento klub? Máte slabý životopis?“

Prikývnem, môžem byť k nemu úprimná. „Pani Antonova povedala, že by som to mala skúsiť. Rada píšem.“

„Čo píšete?“

„Väčšinou básne. Nie sú dobré.“

Pán Strane sa usmeje ponad plece, láskavo a zároveň blahosklonne. „Rád by som si nejakú vašu prácu prečítal.“

V duchu sa chytím toho „vašu prácu“, akoby sa moje písanie oplatilo brať vážne. „Iste,“ poviem. „Ak naozaj chcete.“

„Naozaj chcem,“ odpovie. „Nepýtal by som sa, keby som nechcel.“

Pri tých slovách očerveniem. Podľa mojej mamy môj najhorší zlozvyk je, že odbíjam komplimenty sebapodceňovaním. Musím sa naučiť prijímať pochvalu. V podstate je to vec sebadôvery, vraví mama, alebo jej nedostatku.

Pán Strane odloží špongiu a z konca miestnosti si ma premeriava. Strčí si ruky do vreciek a prezerá si ma zhora nadol.

„Pekné šaty,“ povie. „Páči sa mi váš štýl.“

Zamrmlem „ďakujem“, dobré spôsoby mám hlboko zakorenené, takže sa prejavujú automaticky, a pozriem sa na svoje oblečenie. Mám na sebe tmavozelenú tuniku mierne áčkového strihu, ale skôr beztvarú, čo mi siaha nad kolená. Nie je módna; nosím ju len kvôli farebnému kontrastu s vlasmi. Je zvláštne, že si muž v strednom veku všíma oblečenie dievčat. Môj otec ledva pozná rozdiel medzi šatami a sukňou.

Pán Strane sa obráti k tabuli a znova ju začne utierať, aj keď je už čistá. Vyzerá, skoro akoby bol v rozpakoch. Jedna časť môjho ja by sa mu chcela ešte raz poďakovať, tentoraz úprimne. Veľmi pekne vám ďakujem, povedala by som. Doteraz mi to ešte nikto nepovedal. Čakám, až sa otočí, ale on ďalej zotiera tabuľu špongiou, po ktorej ostávajú na zelenej ploche belavé pásy.

Už som skoro pri dverách, keď sa ozve: „Dúfam, že vás tu vo štvrtok opäť uvidím.“

„Pravdaže,“ odpoviem. „Uvidíte.“

A tak vo štvrtok idem znova, a potom ďalší a ďalší. Stanem sa oficiálnou členkou klubu. Jessemu a mne trvá výber príspevkov do literárneho časopisu dlhšie, než sme čakali, najmä pre moju nerozhodnosť, veľakrát sa vraciam späť a mením svoj hlas. Jesseho posudok je rýchly a nemilosrdný, jednoducho preškrtne stránku perom. Keď sa ho spýtam, ako to, že sa vie tak rýchlo rozhodnúť, povie, že už z prvého riadku by malo byť jasné, či je niečo dobré, alebo nie. Raz vo štvrtok zmizne pán Strane v kabinete za triedou a vráti sa so štôsom starých čísiel časopisu, aby sme vedeli, ako má vyzerať, aj keď Jesse bol jeho redaktorom už vlani, takže to, prirodzene, vie. Keď si listujem jedným číslom, v obsahu pod hlavičkou Beletria je uvedené Jesseho meno.

„Aha, tu si ty,“ poviem.

Jesse pri pohľade na to zastená. „Nečítaj to predo mnou, prosím ťa.“

„Prečo?“ Očami prebehnem prvú stránku.

„Lebo to nechcem.“

Vložím si časopis do ruksaku a spomeniem si naň až po obede, keď sa topím v nezrozumiteľnej domácej úlohe z geometrie a zatúžim po nejakom rozptýlení. Vytiahnem časopis, nalistujem si Jesseho poviedku a dvakrát si ju prečítam. Je dobrá, vážne dobrá, lepšia než všetko, čo som kedy napísala ja, lepšia než všetky príspevky do časopisu. Keď sa mu to snažím povedať na ďalšom stretnutí klubu, preruší ma. „Písanie ma už nezaujíma,“ povie.

V ďalšie popoludnie nám pán Strane ukazuje, ako formátovať časopis v novom vydavateľskom softvéri. Sedíme s Jessem vedľa seba pred počítačom a pán Strane stojí za nami, sleduje nás a opravuje. Keď urobím chybu, načiahne sa a vedie mi myš – dlaň má takú veľkú, že mi celkom zakryje ruku. Od jeho dotyku ma na celom tele zaleje horúčava. Pri ďalšej chybe to urobí znova, no tentoraz mi ruku trochu stisne, akoby ma chcel ubezpečiť, že sa to naučím, ale Jessemu to neurobí ani vtedy, keď sa nechtiac odklikne zo stránky, ktorú si predtým neuložil, a pán Strane mu musí všetky kroky vysvetliť odznova.

Je neskorý september a asi týždeň máme skvelé počasie, je slnečno a chladno. Každé ráno je lístie na stromoch čoraz krikľavejšie a kopce okolo Norumbegy pripomínajú farebný výbuch. Školský areál vyzerá ako v brožúrke, ktorá ma nadchla, keď som si vypisovala prihlášku do Browicku – študenti vo svetroch, jasnozelené trávniky, biele drevené obklady priam žiaria počas zlatej hodiny. Mala by som sa z toho tešiť, ale namiesto toho som nepokojná, zachváti ma panika. Po vyučovaní sa neviem upokojiť, chodím z knižnice do spoločenskej miestnosti Gouldu, odtiaľ do svojej izby a zasa do knižnice. Nikde neobsedím a chcem byť inde.

Raz poobede trikrát obehnem areál školy, nikde nie som spokojná – knižnica je príliš tmavá, moja neuprataná internátna izba príliš depresívna a všade inde sú davy ľudí, ktorí sa učia v skupinkách, čo len podčiarkne fakt, že som sama, stále sama – až sa napokon prinútim zastať na trávnatom svahu za budovou humanitných predmetov. Upokoj sa, dýchaj!

Opriem sa o osamelý javor, ku ktorému vždy zablúdim pohľadom na hodinách angličtiny, a priložím si chrbty rúk k rozhorúčeným lícam. Som taká rozrušená, že sa potím, a pritom je len desať stupňov nad nulou.

Tu je to fajn, pomyslím si. Upokoj sa a pracuj.

Sadnem si, opriem sa chrbtom o strom a zalovím v ruksaku. Hmatkám popri učebnici geometrie po bloku so špirálou, lebo si myslím, že ak budem najprv pracovať na svojej básni, bude mi lepšie. Ale keď otvorím blok na stránke s poslednou básňou – niekoľko strof o dievčati, ktoré je uväznené na ostrove a láka námorníkov na breh – prečítam si tie verše a uvedomím si, že sú zlé – ťažkopádne, nesúvislé, prakticky nezrozumiteľné. A ja som si myslela, že sú dobré. Ako som si to mohla myslieť? Sú očividne nanič. Schúlim sa a bruškami prstov si silno šúcham oči, až začujem blížiace sa kroky, šuchot lístia a praskot halúzok. Zdvihnem zrak a slnko mi zastrie postava týčiaca sa do výšky.

„Zdravím,“ povie.

Zatienim si oči – je to pán Strane. Výraz na tvári sa mu zmení, keď uvidí moju tvár, moje červené oči. „Ste rozrušená,“ povie.

Hľadím dohora naňho a prikývnem. Je zbytočné klamať.

„Chcete byť radšej sama?“ spýta sa.

Zaváham, no vzápätí záporne pokrútim hlavou.

Sadne si vedľa mňa na zem, medzi nami ostane pár desiatok centimetrov. Dlhé nohy má natiahnuté, pod nohavicami sa mu črtajú kolená. Nespúšťa zo mňa zrak, díva sa, ako si šúcham oči.

„Nechcem sa vám vnucovať. Zbadal som vás z okna, pomyslel som si, že vás pozdravím.“ Ukáže na školskú budovu za nami. „Môžem sa spýtať, čo vás tak vyviedlo z miery?“

Nadýchnem sa, skúšam nájsť správne slová, ale po chvíľke pokrútim hlavou. „Je to príliš zložité na vysvetľovanie,“ poviem. Lebo nejde len o to, že moja báseň je otrasná alebo že si neviem nájsť miesto na učenie, ak sa predtým neunavím. Je to temnejší pocit, strach, že sa so mnou deje niečo zlé a že sa to nikdy nedá do poriadku.

Predpokladám, že teraz to už pán Strane nechá tak. Namiesto toho čaká rovnako ako na vyučovaní, keď chce počuť odpoveď na ťažkú otázku. Pravdaže je to príliš zložité na vysvetľovanie, Vanessa. Tak sa má človek cítiť po ťažkej otázke.

Nadýchnem sa a začnem: „V tomto ročnom období mi skrátka preskakuje. Ako keby mi dochádzal čas. Ako keby som plytvala životom.“

Pán Strane zažmurká. Vidím, že také niečo nečakal. „Plytvala životom,“ zopakuje.

„Viem, že to nedáva zmysel.“

„Ale dáva. Dáva to absolútny zmysel.“ Oprie sa vzadu o ruky a zakloní hlavu. „Viete, keby ste boli moja rovesníčka, povedal by som, že sa u vás začína kríza stredného veku.“

Usmeje sa a ja sa mimovoľne usmejem tiež. Uškrnie sa a ja sa uškrniem tiež.

„Znelo to, akoby ste písali,“ vraví. „Podarilo sa vám niečo dobré?“

Nadvihnem plecia, neviem, či mám svoje písanie označiť za dobré. Bolo by to naparovanie, také niečo nerobím.

„Ukážete mi, čo ste napísali?“

„V nijakom prípade.“ Stisnem blok v rukách a pritlačím si ho k hrudi. Pánu Straneovi sa mihne v očiach poplach, akoby ho môj náhly pohyb vyľakal. Znehybniem a dodám: „Ešte to nie je dokončené.“

„Je niekedy niečo skutočne dokončené?“

Tá otázka znie ako chyták. Na chvíľu sa zamyslím a potom poviem: „Niektoré písanie je viac dokončené ako iné.“

Usmeje sa, páči sa mu to. „Máte niečo skoro dokončené, čo mi môžete ukázať?“

Uvoľním stisk a otvorím blok. Je plný dopoly napísaných básní, verše sú načarbané a poprepisované. Listujem poslednými stránkami, aby som našla tú, na ktorej už dva týždne pracujem. Ešte nie je hotová, ale nie je hrozná. Podám mu blok a dúfam, že si nevšimne čarbanice na okraji, rozkvitnutý vinič plaziaci sa okolo špirály bloku.

Opatrne drží blok v oboch rukách a už len pri tomto pohľade mnou prebehne šok. Nikto sa pred ním nedotkol môjho bloku, tobôž aby z neho čítal. Na konci básne povie: „Hm.“ Čakám na jasnejšiu reakciu, aby mi povedal, či je to podľa neho dobré, alebo nie, ale on povie: „Prečítam si to znova.“

Nakoniec zdvihne oči a povie: „Je to pekné, Vanessa.“ Hlasno vydýchnem a zasmejem sa. „Ako dlho ste na tom pracovali?“ spýta sa.

Pomyslím si, že lepšie zapôsobím ako génius okamihu, a vytlačím zo seba lož. „Nie dlho.“

„Povedali ste, že píšete často.“ Vráti mi blok.

„Väčšinou každý deň.“

„Je to vidieť. Ste veľmi dobrá. Hovorím to ako čitateľ, nie ako učiteľ.“

Tak ma to poteší, že sa znova zasmejem, a pán Strane sa usmeje svojím nežno-blahosklonným úsmevom. „Je to smiešne?“ spýta sa.

„Nie, je to to najkrajšie, čo niekto povedal o mojom písaní.“

„Žartujete? To nič nie je. Mohol by som vám povedať oveľa krajšie veci.“

„Keď ja nikdy nikomu nedávam čítať svoje...“ skoro poviem veci, ale namiesto toho vyslovím slovo, ktoré použil on: „svoju prácu.“

Rozhostí sa medzi nami ticho. Oprie sa vzadu o ruky a skúma výhľad: malebné centrum mesta, rieku v diaľke a zvlnené vrchy. Pozriem sa na svoj blok, hľadím na stránky, ale nevnímam ich. Príliš si uvedomujem jeho telo vedľa seba, zvažujúci sa trup, brucho pod vypasovaným tričkom, dlhé nohy prekrížené v členkoch a pásik pokožky nad turistickou topánkou, tam, kde sa nohavica skrkvala a vyhrnula. Bojím sa, že vstane a odíde, a tak uvažujem, čo by som mala povedať, aby tu ešte ostal. Ale skôr než na niečo prídem, zdvihne zo zeme spadnutý červený javorový list, krúti ho za stopku v prstoch, chvíľku nad ním rozmýšľa a potom mi ho pridrží pri tvári.

„Pozrite,“ povie. „Dokonale ladí s vašimi vlasmi.“

Stuhnem, otvorím ústa. Ešte chvíľku tam drží javorový list, jeho okraje sa mi obtierajú o vlasy. Potom trochu pokrúti hlavou, spustí ruku a list spadne na zem. Postaví sa – zasa zacloní slnko –, utrie si ruky o stehná a bez rozlúčky vykročí k školskej budove.

Keď mi zmizne z očí, pochytí ma mánia, potreba utiecť. Zaklapnem blok, vezmem ruksak a vykročím k internátu, ale vzápätí si to rozmyslím, zohnem sa a hľadám na zemi list, ktorý mi držal pri vlasoch. Keď ho bezpečne uložím medzi stránky bloku, kráčam cez areál školy, akoby som sa vznášala, akoby som sa ani nedotýkala zeme. Až keď prídem do svojej izby, spomeniem si, ako povedal, že ma videl z okna, a silno zažmúrim oči pri pomyslení, že keď sa vrátil do triedy, mohol ma pozorovať, ako hľadám ten list.

Nasledujúci víkend idem domov na ocove narodeniny. Mama mu podaruje žlté šteniatko labradora z útulku, ktoré tam priniesli, lebo malo „príliš málo pigmentu“. Oco ho pomenuje Babe podľa prasaťa z filmu, lebo s tučným bruškom a ružovým ňufákom naozaj vyzerá ako prasiatko. V lete zomrel náš posledný pes, dvanásťročný ovčiak, ktorého oco našiel túlať sa v meste, takže šteniatko sme ešte nemali. Tak sa doň zamilujem, že ho celý víkend nosím na rukách ako bábätko, hladkám mu mäkké vankúšiky na labkách a ovoniavam jeho príjemný dych.

V noci, keď rodičia zaľahnú, postavím sa vo svojej izbe pred zrkadlo a pokúšam sa dívať sa na seba očami pána Stranea, vidieť sa ako dievča s vlasmi červenými ako javorové lístie, ktoré sa pekne oblieka a má štýl, ale stále vidím len bledé, pehavé dieťa.

Keď sa s mamou vezieme späť do Browicku – oco ostal doma s Babe –, v uzavretom priestore auta ma až páli hruď od túžby zdôveriť sa jej. Ale čo jej mám vlastne povedať? Že sa dvakrát dotkol mojej ruky a že utrúsil niečo o mojich vlasoch?

Keď prechádzame po moste do mesta, spýtam sa najprirodzenejšie, ako viem: „Všimla si si niekedy, že moje vlasy majú farbu ako javorové listy?“

Mama sa na mňa prekvapene pozrie. „No, sú rôzne druhy javora,“ povie, „a každý sa na jeseň sfarbí inak. Jeden má žlté listy, ďalší pásikavé, červené. A podľa toho, ako ďaleko na sever sa dostaneš, tam rastú horské javory –“

„To nič. Zabudni na to.“

„Odkedy ťa zaujímajú stromy?“

„Hovorila som o svojich vlasoch, nie o stromoch.“

Spýta sa ma, kto mi povedal, že mám vlasy ako javorové listy, ale neznie v tom podozrenie. Hlas má tichý, akoby si myslela, že je to milé.

„Nikto,“ odpoviem.

„Niekto ti to musel povedať.“

„Nemôžem si niečo také všimnúť aj sama?“

Zastaneme na červenej. Hlas v rádiu číta titulky najdôležitejších správ.

„Poviem ti to,“ vravím, „ale musíš mi sľúbiť, že z toho nebudeš robiť vedu.“

„Nikdy.“

Zadívam sa na ňu. „Sľúb mi to.“

„No dobre,“ povie. „Sľubujem.“

Nadýchnem sa. „Povedal mi to jeden učiteľ. Že moje vlasy majú farbu ako červené javorové listy.“ Len čo to vyslovím, priam euforicky sa mi uľaví. Skoro sa zasmejem.

Mama zaostrí pohľad. „Jeden učiteľ?“ spýta sa.

„Mami, dávaj pozor na cestu!“

„Muž?“

„Záleží na tom?“

„Učiteľ by ti niečo také nemal hovoriť. Kto to bol?“

„Mami!“

„Chcem to vedieť.“

„Sľúbila si mi, že z toho nebudeš robiť vedu.“

Mama stisne pery, akoby sa snažila upokojiť. „Povedať také niečo pätnásťročnému dievčaťu je veľmi čudné – nič iné nehovorím.“

Prechádzame mestom: viktoriánske obytné domy v havarijnom stave, rozdelené na byty, prázdne centrum mesta, rozťahaná nemocnica, socha usmiateho Paula Bunyana, ktorý s čiernymi vlasmi a briadkou vyzerá tak trochu ako pán Strane.

„Bol to muž,“ poviem. „Fakt si myslíš, že je to čudné?“

„Áno,“ povie mama. „Fakt si to myslím. Mám sa s niekým o tom porozprávať? Pôjdem tam a urobím škandál.“

Predstavím si ju, ako vpáli do administratívnej budovy a bude sa dožadovať stretnutia s riaditeľkou. Pokrútim hlavou. Nie, to nechcem. „Povedal to len náhodou,“ hovorím. „Nič na tom nebolo.“

Mama sa trochu upokojí. „Kto to bol?“ spýta sa znova. „Nič neurobím, len to chcem vedieť.“

„Učiteľ politiky.“ Klamem bez mihnutia oka. „Pán Sheldon.“

„Pán Sheldon,“ vypľuje ho zo seba, akoby to bolo najhlúpejšie meno, aké kedy počula. „Nemala by si sa motať pri učiteľoch. Snaž sa nájsť si kamarátky.“

Pozorujem ubiehajúcu cestu. Mohli sme ísť do Browicku po diaľnici, ale mama to odmieta, hovorí, že je to pretekárska dráha plná zlostných ľudí. Radšej ide po dvojprúdovej ceste prvej triedy, po ktorej nám to trvá dvakrát tak dlho.

„Som v pohode, vieš?“

Pozrie na mňa, mračí sa.

„Radšej som sama. To je normálne. Nemala by si na mňa kvôli tomu stále tlačiť.“

„Netlačím na teba,“ povie, ale obe vieme, že to nie je pravda. Po chvíľke dodá: „Prepáč. Strachujem sa o teba.“

Po zvyšok cesty už prehodíme ledva pár slov. Dívam sa z okna a nemôžem si pomôcť; mám pocit, že som vyhrala.

Sedím za stolom v knižnici, pred sebou mám rozloženú domácu úlohu z geometrie. Snažím sa koncentrovať, ale myseľ mám ako ploskáč poskakujúci na vode. Alebo nie – ako kamienok rachotiaci v plechovke. Vytiahnem si blok, aby som si doň rýchlo poznačila verš, a zaujme ma tá báseň o dievčati z ostrova. Stále na nej pracujem. Keď od nej zdvihnem zrak, hodina je preč, a domácej úlohy z geometrie som sa ani nedotkla.

Pošúcham si tvár, vezmem si ceruzku a snažím sa pracovať, lenže o chvíľku už hľadím z okna. Práve zapadá slnko, ohnivočervené stromy priam blčia v jeho zlatistej žiare. Chlapci vo futbalových dresoch s kopačkami prevesenými cez plece sa vracajú z ihriska. Dve dievčatá nesú na chrbte puzdrá na husle namiesto ruksakov, vlasy stiahnuté do konských chvostov sa im pohojdávajú pri každom kroku.

Vtom zbadám slečnu Thompsonovú a pána Stranea, ako spolu idú k budove na výučbu humanitných predmetov. Kráčajú pomaly, dávajú si na čas, pán Strane má ruky zložené za chrbtom a slečna Thompsonová sa usmieva a dotýka sa tváre. Pokúšam sa rozpomenúť, či som ich už spolu videla, a rozmýšľam, či je slečna Thompsonová pekná. Má modré oči a tmavé vlasy, moja mama túto kombináciu označuje za úchvatnú, ale je pri sebe a zadok má ako skriňu. Obávam sa, že aj ja budem mať takú postavu, ak si nedám pozor.

Zaostrím oči do diaľky, aby som videla viac podrobností. Sú blízko seba, ale nedotýkajú sa. V istej chvíli slečna Thompsonová zakloní hlavu a zasmeje sa. Je pán Strane vtipný? Mňa ešte nikdy nerozosmial. S tvárou pritlačenou k oknu sa snažím vidieť ich čo najdlhšie, lenže zahnú za roh a zmiznú za oranžovým lístím duba.

Píšeme polročné testy a celkom sa mi darí, ale nie až tak, ako väčšine druhákov, ktorým už do e-mailovej pošty začínajú prichádzať brožúrky z prestížnych univerzít patriacich do Ivy League. Kúpim si ďalší diár, aby som si lepšie zorganizovala čas, čo neunikne pozornosti mojich učiteľov, tí to oznámia pani Antonovej, od ktorej dostanem za dobrú prácu plechovku lieskovcových cukríkov.

Na angličtine preberáme Walta Whitmana a pán Strane rozvíja myšlienku, že ľudia sú mnohorakí a plní protirečení. Začínam si všímať, ako si sám protirečí – ako chodil na Harvard, ale vyrastal v chudobe, ako svoj výstižný prejav prešpikuje oplzlosťami a oblečie si na mieru šité sako s vyžehlenou košeľou a k tomu zodraté turistické topánky. Aj jeho štýl vyučovania je protirečivý. Prehovoriť v triede je vždy riskantné, lebo ak sa mu páči, čo poviete, zatlieska, prejde k tabuli a rozpracuje výnimočnú myšlienku, ktorú ste vyslovili, ale ak sa mu to nepáči, nenechá vás ani dopovedať – preruší vás vetou: „Okej, to stačí,“ ktorá sa vám vreže až do mäsa. Bojím sa prehovoriť, hoci niekedy, keď položí triede otázku s otvoreným koncom, zadíva sa priamo na mňa, ako keby chcel špeciálne vedieť, čo k tomu poviem ja.

Na okraj školských poznámok si zapisujem drobnosti, ktoré prezrádza o sebe: vyrástol v Butte, v Montane, vyslovuje sa to Bjút. Dovtedy, než v osemnástich odišiel na Harvard, nevidel oceán. Býva v centre Norumbegy, oproti verejnej knižnici. Nemá rád psov, jeden ho napadol, keď bol malý. Raz v utorok po klube tvorivého písania, po tom, ako Jesse odišiel z triedy a bol už niekde v polovici chodby, pán Strane povie, že niečo pre mňa má. Otvorí spodnú zásuvku v stole a vyberie odtiaľ knižku.

„Je to na vyučovanie?“ spýtam sa.

„Nie,“ odpovie. „Je pre vás.“ Obíde katedru a vloží mi ju do rúk. Je to Ariel od Sylvie Plathovej. „Čítali ste ju?“

Pokrútim hlavou a knihu otočím. Má modrý plátenný obal a je obdratá. Spomedzi stránok vytŕča kúsok papiera, provizórna záložka.

„Trošku preháňa,“ povie pán Strane, „ale mladé ženy ju milujú.“

Neviem, čo myslí tým „preháňa“, ale nechcem sa pýtať. Prelistujem si knihu – samé básne – a zastanem na označenej stránke, názov Lady Lazarus je napísaný tučnou verzálou. „Prečo je táto označená?“ spýtam sa.

„Ukážem vám.“

Pán Strane príde ku mne a obráti stránku. Keď pri ňom stojím tak blízko, mám pocit, akoby ma pohltil, hlavou mu nesiaham ani po plecia.

„Tu,“ ukáže na verše.

Z popola dvíham sa

s červenou hrivou

namiesto vzduchu hlcem mužov.*

* Sylvia Plathová: Luna a tis. Slovenský spisovateľ, Bratislava 1989, preložila Mila Haugová.

„Pripomenulo mi to vás,“ povie. Potom sa načiahne poza mňa a potiahne ma za chvost.

Civiem na knihu, akoby som študovala tú báseň, ale strofy sú rozmazané, sú ako čierne šmuhy na žltom papieri. Neviem, ako mám zareagovať. Zdá sa mi, že by som sa mala zasmiať. Rozmýšľam, či je to flirtovanie, ale to nie je možné. Flirtovanie má byť zábavné a toto je príliš ťaživé.

Pán Strane sa spýta tichým hlasom: „Je v poriadku, že mi to pripomenulo vás?“

Obliznem si pery, pokrčím plecami. „Jasné.“

„Lebo prekročiť hranice je to posledné, čo by som chcel.“

Prekročiť hranice. Neviem, čo tým myslí, ale to, ako sa na mňa pozerá, vo mne zabrzdí všetky otázky. Odrazu sa mu na tvári zračí nádej a zároveň rozpaky, akoby sa išiel rozplakať, keby som mu povedala, že ich prekročil.

Usmejem sa teda a pokrútim hlavou. „Je to v poriadku.“

Vydýchne si. „Dobre,“ povie a vráti sa späť ku katedre. „Prečítajte si to a povedzte mi, čo si o tom myslíte. Možno vás to inšpiruje a sama napíšete jednu či dve básne.“

Z triedy idem rovno do Gouldu, ľahnem si do postele a prečítam celú Ariel. Básne sa mi páčia, ale viac ma zaujíma, prečo mu pripomenuli mňa a kedy sa to stalo – možno v to popoludnie s listom? Vlasy červené ako javorový list. Rozmýšľam, ako dlho sušil tú knihu v šuplíku, či nejaký čas čakal a rozhodoval sa, či mi ju má dať… Možno musel pozbierať odvahu.

Vezmem útržok papiera, ktorý použil ako záložku pre Lady Lazarus, úhľadným rukopisom napíšem Z popola dvíham sa s červenou hrivou a potom ho pripnem na korkovú tabuľku nad písacím stolom. Iba dospelí sa pekne vyjadrujú o mojich vlasoch, ale toto je od neho viac než pekné. Myslí na mňa. Niečo to znamená.

Počkám pár dní, až potom mu Ariel vrátim. Šuchcem sa na konci hodiny, a keď sú už všetci preč, položím knihu na katedru.

„No?“ Nahne sa dopredu a dychtivo čaká, čo poviem.

Zaváham, pokrčím nosom. „Je tak nejako zahľadená do seba.“

Zasmeje sa nefalšovaným smiechom. „Je to spravodlivé. A oceňujem vašu úprimnosť.“

„Ale páčila sa mi,“ poviem. „Najmä báseň, ktorú ste označili.“

„Myslel som si to.“ Podíde k zabudovanej knižnici a prezerá si police. „Tu,“ povie a podáva mi ďalšiu knihu – Emily Dickinsonovú. „Uvidíme, čo si pomyslíte o tejto.“

S vrátením Dickinsonovej neotáľam. Na druhý deň po hodine mu položím knihu na stôl a poviem: „Nič pre mňa.“

„Vážne?“

„Bola to nuda.“

„Nuda?“ Pritlačí si dlaň na hrudník. „Vanessa, zlomili ste mi srdce.“

„Povedali ste, že oceňujete moju úprimnosť,“ odpoviem so smiechom.

„To áno,“ povie. „Ale viac ju oceňujem, keď s ňou súhlasím.“

Ďalšia kniha, ktorú mi dá, je od Edny St. Vincent Millayovej, podľa pána Stranea má k nude ďaleko. „A bola to červenovláska z Mainu,“ povie, „tak ako vy.“

Nosím jeho knihy so sebou a čítam ich vždy, keď sa dá, počas každej voľnej minúty, aj pri jedle. Začínam si uvedomovať, že vlastne nejde o to, či sa mi tie knihy páčia; skôr mi poskytujú rôznu optiku, cez ktorú sa môžem dívať na seba. Básne sú kľúčom k tomu, aby som pochopila, prečo sa o mňa tak zaujíma, čo presne vo mne vidí.

Jeho pozornosť ma natoľko povzbudí, že mu ukážem náčrty básní, keď ma požiada, že by si chcel prečítať viac mojich prác. Vráti mi ich skritizované – nielen s pochvalou, ale aj so skutočnými pripomienkami na zlepšenie. Zakrúžkuje slová, ktorými si sama nie som istá, a napíše: Najlepšia voľba? Iné slová úplne prečiarkne a napíše: Dá sa aj lepšie. K básni, ktorú som si načrtla uprostred noci, keď som sa zobudila zo sna, čo sa odohrával na mieste, ktoré bolo kombináciou jeho triedy a mojej izby doma, napísal: Vanessa, táto ma trochu desí.

Konzultačné hodiny začínam tráviť v jeho triede, sedím v lavici a študujem, zatiaľ čo on sedí za katedrou a pracuje a cez okná na nás dopadá októbrové svetlo. Občas prídu aj iní študenti požiadať o pomoc s úlohou, ale väčšinu času sme tam iba my dvaja. Vypytuje sa, aké to bolo vyrastať pri jazere Veľrybí chrbát, čo si myslím o Browicku a čo chcem robiť, keď budem staršia. Hovorí, že pre mňa je stropom len obloha, že mám vzácny druh inteligencie, ktorá sa nedá zmerať známkami ani bodovaním.

„Niekedy sa o študentov ako vy bojím,“ povie. „O tých, čo prišli z malých mestečiek so živoriacimi školami. Ľahko sa im môže stať, že miesto, ako je toto, ich pohltí a sú v ňom stratení. Ale vám sa darí dobre, však?“

Súhlasne prikývnem, no rozmýšľam, čo si predstavuje pod „živoriacou“ školou. Naša základka nebola až taká zlá.

„Nezabúdajte,“ povie, „že ste neobyčajná. Máte niečo, o čom títo snaživí potrimiskári môžu len snívať,“ ukáže na prázdne miesta v triede a mne sa vybaví Jenny – jej posadnutosť známkami, ako som ju raz našla vzlykať na posteli ešte obutú v čižmách, soľ z topánok rozsypaná na plachte a na dlážke skrkvaný test z polročnej matematickej písomky. Získala 88 bodov. Jenny, stále je to ešte dvojka, povedala som, ale neutešilo ju to. Obrátila sa k stene a rukami si zakrývajúc tvár plakala.

Raz popoludní, keď pán Strane píše na stroji učebný plán, z ničoho nič povie: „Rozmýšľam, čo si o vás asi myslia, keď so mnou trávite toľko času.“ Neviem, koho myslí tým „oni“, či ostatných študentov alebo učiteľov, alebo všetkých, redukujúc celý svet na kolektívnych ostatných.

„O to by som sa nebála,“ poviem.

„Prečo?“

„Lebo mňa si nikto nevšíma.“

„To nie je pravda,“ namietne. „Ja si vás stále všímam.“

Zdvihnem oči od zošita. Pán Strane prestal písať, prsty má položené na klávesnici a díva sa na mňa. V tvári má takú nehu, až celá zmeraviem.

Odvtedy si predstavujem, že ma vidí, keď sedím na raňajkách s mútnymi očami, keď idem do centra mesta, keď som sama v izbe, keď si stiahnem gumičku z chvosta a vleziem do postele s najnovšou knihou, ktorú mi vybral. V duchu si predstavujem, ako ma vidí obracať stránky, unesený každou maličkosťou, ktorú urobím.

Príde rodičovský víkend – tri dni, počas ktorých Browick ukazuje svoju najkrajšiu tvár. V piatok je kokteil len pre rodičov, po ňom sa koná oficiálna večera pre celú školu v jedálni a podáva sa jedlo, aké sa inak v jedálnom lístku neobjavuje: rozbíf s baby zemiakmi, teplý čučoriedkový koláč. Konzultácie rodičov s učiteľmi prebiehajú v sobotu dopoludnia, popoludní sú školské hry a rodičia, ktorí ostávajú do nedele, idú ráno do centra mesta do kostola alebo na neskoré raňajky. Vlani moji rodičia absolvovali všetko, ešte aj nedeľnú omšu, ale tohto roku mi mama vraví: „Vanessa, keby sme to mali s ocom celé znovu absolvovať, odnechce sa nám žiť.“ A tak prídu len v sobotu na konzultácie s učiteľmi. To je v pohode; Browick patrí do môjho sveta, nie do ich. Radšej by asi volili republikánov, než by si dali na auto nálepku mám dieťa v browicku.

Po konzultáciách s učiteľmi prídu do mojej izby – oco má na sebe šiltovku Red Sox a červeno-čiernu károvanú košeľu a mama sa to snaží napraviť svetríkovým kompletom. Oco chodí po izbe a prezerá si poličku s knihami a mama si sadne vedľa mňa na posteľ a chce ma chytiť za ruku.

„Nerob,“ poviem a vytrhnem si ruku.

„Tak mi daj ovoňať krk,“ povie. „Chýba mi tvoja vôňa.“

Vytiahnem si plecia k ušiam, aby som jej v tom zabránila. „Je to také divné, mami,“ poviem. „Nie je to normálne.“ Minulé zimné prázdniny sa ma spýtala, či jej môžem dať svoju obľúbenú šatku – odloží si ju do krabičky a bude ovoniavať, ak jej príde za mnou smutno. Takéto myšlienky musím okamžite vypudiť z hlavy, lebo inak sa cítim tak previnilo, až ma to zadúša.

Mama začne rozprávať o konzultáciách s učiteľmi, ale ja chcem počuť len to, čo povedal pán Strane. Čakám však, kým preberie všetkých učiteľov, lebo v nej nechcem vzbudiť podozrenie tým, že sa budem oňho píliš zaujímať.

Konečne povie: „A tvoj učiteľ angličtiny vyzerá ako zaujímavý človek.“

„Ten vysoký bradatý chlap?“ spýta sa oco.

„Áno, ten, čo chodil na Harvard,“ prisvedčí mama. Rozmýšľam, ako to vyšlo najavo: či to pán Strane spomenul v rozhovore alebo či si rodičia všimli diplom visiaci na stene za katedrou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ty krásna, temná Vanessa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.