Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ladislava Horová

POHÁDKOVÉ PŘÁTELSTVÍ

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7565. publikaci

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Odpovědná redaktorka Jana Novotná
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 88
Vydání 1., 2020

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Illustration © Zdeňka Študlarová

ISBN 978-80-271-1525-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1524-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2514-2 (print)

Předmluva

Jestlipak znáte rybník Svět? Kdo o něm ještě neslyšel, ať nevěší hlavu, já vás k němu do Třeboně zavedu.

Rybník Svět je veliký tak akorát a kromě žab a ryb v něm žije také vodník Eda. Je to ten nejzvědavější vodníček ve Světě. A právě jeho zvědavost mu jednou ke konci roku pěkně zavaří.

Nepřeskakujme ale páté přes deváté a začněme náš příběh pěkně od začátku…

Vodník Eda

Začínalo jaro a břeh rybníka Svět byl posetý sasankami a blatouchy. Hladina byla plná vodoměrek, nad vodou začínaly poletovat vážky. Starý vodník Pentlička nedávno odešel do důchodu a k mladému, zvědavému Edovi se rychle doneslo, že je v třeboňském rybníku volno. Do té doby neměl tu čest vodničit sám – bez dohledu maminky nebo tatínka. Vodnickou školu ale zvládnul hravě, tak na co čekat?

Eda se do rybníka nastěhoval v březnu. Jakmile se od kapra Šupiny dozvěděl, že se jeho nový rybník jmenuje Svět, usoudil, že už tam zůstane napořád. Vždyť kam by chodil, když už poznal celý Svět? To je prima, že už nikam nemusím, celý svět mám jako na dlani, říkal si.

Ryby se jeho rozumování smály a žáby pobaveně kvákaly: „Kvá, kvá, to se nám jen zdá. Že je mladý, nezkušený, to ho omlouvá!“

Kapr Šupina jenom kroutil hlavou. Žil v rybníku už hodně let, a tak už viděl ledacos. Byl to takový kapří hlídač. Eda byl moc rád, že ho v rybníku má. Všichni ve Světě totiž věděli, že dokud je Šupina v klidu, mohou si bezstarostně podřimovat nebo jen tak líně plavat u dna a hledat něco dobrého. Ale běda, když se Šupina splašil, to znamenalo poplach! Většinou pak v rybníku šplouchlo a pod hladinou přistál háček s velkou, tučnou žížalou. Většina ryb věděla, že je to past, ale našli se i takoví rybí zvědavci, kteří by pro kousek žížaly riskovali vlastní život. Rybáři se potom předháněli v měření svých úlovků a ze břehu se ozývaly výkřiky „Petrův zdar!“ nebo „To je ale macek!“.

Některé rybky měly štěstí, že byly ještě malé a rybáři je pustili zpátky do vody. Kapr Šupina se z jejich návratu pokaždé radoval, ale i tak je nikdy nezapomněl pokárat. To aby si na sebe příště dávaly lepší pozor.

Každý den ve Světě začínal vždy stejně. Sotva se vodník Eda ráno probudil, vykoukl nad hladinu, aby mu náhodou něco neuteklo. Pak buďto poslouchal legrační rybářské historky, anebo vylezl na svou oblíbenou rozvětvenou vrbu. Obzvláště za deště tam vydržel sedět celý den. Nemusel se totiž bát, že mu uschne jeho vodnický šos. A s radostí poslouchal, jak kapky deště ťukají o hladinu, líbilo se mu to víc než kdejaký bubínek.

Vrba byla vysoká, takže z ní bylo moc hezky vidět. Zvědavý Eda měl okolí jako na dlani. Za slunečného počasí vídával na protější louce hospodáře, jak seká trávu pro svoje zvířátka. Edovi se moc líbilo, jak si u toho vždycky prozpěvoval. Nejradši měl Okolo Třeboně, pasou se tam koně. To se vodník vždycky nejdřív jen pohupoval v rytmu, ale netrvalo dlouho a prozpěvoval si také.

„Nech konečně toho křiku, ty vodnický uličníku,“ napomínaly ho drzé žáby. Vadilo jim, že zpívá falešně. Eda si z toho ale pranic nedělal. Zpívání měl rád a hotovo.

„Začnu chodit ke kosům na lekce zpěvu a naučím se hezky zpívat, jen počkejte!“ sliboval jim se zdviženým ukazováčkem. Žáby se smály, až se za bříška popadaly. Nejspíš mu moc nevěřily.

Kosové zpívali vskutku krásně. Bylo je slyšet po snídani, obědě i večeři. Navíc většinou sedávali na vodníkově zelené vrbě, takže si Eda mohl jejich koncerty vychutnat pěkně zblízka. A tak se jednoho rána Eda osmělil a hned po příletu kosí rodinky začal s prosíkem: „Brekekule, hodní kosi, já vodník vás pěkně prosím. Naučte mě zpívat čistě, já to zvládnu, vím to jistě!“

Kosáci si zeleného mužíka chvíli zvědavě prohlíželi. Pak se slétli na jednu větev a o něčem se radili. „Tak dobře, my to s tebou zkusíme. Ale musíš poslouchat naše rady,“ oznámil nakonec Edovi kosí taťka. Vodník by jim slíbil klidně i kus modré hladiny, jen aby už s výukou začali.

„Nejdřív nám něco zazpívej. Ať víme, co je potřeba vylepšit,“ pobízela Edu kosí mamka.

„Óóókolo Třéééboně, óóókolo Třéééboně, pasou se tááám koně…,“ pustil se Eda s vervou do zpěvu a zpíval by moc rád až do konce, kdyby ho kosí děti nepřerušily.

„Nech toho, zavři zobáček,“ křičely na něho. Maminka je napomenula, že vodníci nemají zobák, ale pusu. Jinak s nimi ale musela chtě nechtě souhlasit. S vodníkem bude ještě hodně práce, pomyslela si.

„Neboj se, Edo! My tě zpívat naučíme,“ uklidňoval ho kosí taťka. „Ale nejdřív několik rad. Za prvé křičíš tak, že bys probudil sovu Rozárku, a to by nebylo dobré.“ Každý z okolí totiž věděl, jak moc umí být sova rozzlobená, když ji někdo vyruší z denního spánku.

„Za druhé nejsi kos ani slavík, tak přestaň zpívat tak strašně vysoko. Pištíš u toho víc než kdejaká píšťalka,“ poučovala Edu kosí mamka. Zobáček si přitom schovávala pod křídlo, aby Eda neviděl, že nemůže udržet smích. Zato kosí děti, ty už se chechtaly z plna hrdla.

„Ale no tak. Posmívat se dokáže každý hlupáček,“ napomenul taťka kos svoji rozdováděnou rodinku. Kosí dětičky si jeho slova vzaly k srdci, hned ztichly a zabořily stydlivě hlavičky do maminčina peří.

„Omlouváme se, Edo, už se ti nebudeme posmívat. My zase neumíme spoustu jiných věcí, které jsou pro tebe hračka,“ uznali kosí kluci a holky.

„Nebudu pištět ani hulákat,“ sliboval Eda slavnostně. Pro dnešek mu to stačilo. V krku ho pálilo žízní. Naučit se zpívat nebude asi jen tak, ale vodník si byl jistý, že to dokáže. Musí, není přece žádný padavka.

„Ještě budete valit oči, vy… kuňkalky jedny!“ pohrozil naposledy drzým žábám a pak s velkým šplouchnutím zmizel pod hladinou.

Eda neposeda

Jaro se pomalu přeměnilo na léto. K rybníku Svět se začali sjíždět turisté, a tak měl Eda hned o zábavu postaráno. Děti u břehu vesele výskaly a občas hodily míček do větší hloubky, než chtěly. To měl vodník rád. Vystrčil ruku z vody a mičudu jim hodil zpátky. Ale běda, když si toho všimla některá z maminek. To pak Eda pobaveně poslouchal vylekané hlasy svolávající děti na břeh. Bylo slyšet samé: „Viděli jste to taky? Holky, poběžte zpátky! Jiříku, ne abys plaval do té hloubky!“

O prázdninách se tu prostě nikdo nenudil. Jenže hezké časy nemohou trvat věčně. Na konci léta začala dětem zase škola a Edovi bylo najednou smutno. Nepřítomně se díval po okolí, když tu se najednou zarazil při pohledu na protější komín. „Kampak zmizela čapí rodinka?“ ptal se všech kolem sebe.

„Nezmizela, nezmizela, za sluníčkem odletěla!“ pokřikovala na vodníka Matylda, budoucí nevěsta žabáka Vincenta. Celý rybník už se těšil na žabí svatbu, která se měla konat první jarní den příštího roku.

S přicházejícím podzimem se jara nikdo nemohl dočkat. S rybami přestávala být kloudná řeč a dokonce ani Vincent toho nenakuňkal tolik co vždycky. Jen smutně seděl v bahně na břehu rybníka a lamentoval: „Už aby bylo jaro! Už aby bylo jaro!“

Každý den byl totiž o něco kratší než ten předchozí. To proto, že léto vystřídal podzim. Lidé si posouvali ručičky na hodinách o hodinu zpátky, a tak se brzy stmívalo. Jen rybářům to nevadilo. Jejich sezóna už stejně skončila a nová mohla začít až příští rok.

Co ale ještě stihli, byl podzimní výlov rybníka. To se Eda jednoho rána probudil a zjistil, že mu voda nesahá ani po uši. Rychle se sice zavrtal do bahna, ale spousta ryb takové štěstí neměla. Plácaly se na mělčině, až nakonec skončily ve velké kádi. Dokonce ani zkušený kapr Šupina kádi neunikl. Vodník z toho byl smutný. Nemohl se smířit s tím, že už svého kamaráda nikdy neuvidí.

Chtě nechtě si ale i Eda nakonec posunul ručičky na svém podvodním budíku. Byla to jeho oblíbená věc, dostal ho totiž od svého dědečka. Budík měl brčálově zelenou barvu, a když bylo v rybníku úplné ticho, ozývalo se: „Tik tak žbluňk, tik tak žbluňk.“

Podzim byl krásně barevný. Na hladinu rybníka sem tam zalétl barevný lístek ze starého dubu. Žabka Matylda každý hned sebrala – prý si je schová na svatební stůl místo ubrousků. Sluníčko se ještě občas ukázalo, ale vypadalo to spíš, jako by se omlouvalo, že už je lenivé. Nebylo divu, o slovo se zanedlouho přihlásila paní zima.

Eda měl spočítané všechny kapry, sumce i cejny. Také inventura hrníčků proběhla bez potíží. Vodník začínal mít dlouhou chvíli, a to není dobré ani u dětí, natož pak u vodníků.

„Podívám se po okolí,“ rozhodl se zvědavec Eda jednoho dne. Z dlouhé chvíle jako by úplně zapomněl na svoje rozhodnutí, že zůstane navždycky ve svém Světě a nikam se už nebude trmácet.

„Ach jo, ten náš vodník Eda, to je neposeda,“ kvákaly žáby ustaraně. Už dávno se na něho nezlobily kvůli falešnému zpěvu. Kosi totiž byli moc dobří učitelé, a tak vodník už koncem léta zpíval docela obstojně.

„Nechoď daleko, Edo. Víš, co by se mohlo stát!“ varoval vodníka Vincent.

Eda jenom kýval, jako že ví, i když si nebyl jistý, co tím vlastně žabák myslí. Možná, že kdyby se ho tehdy zeptal, mohlo být všechno jinak. On si ale vzal do hlavy, že půjde a hotovo. Žabák tedy jenom pokrčil rameny a zmizel pod hladinou se slovy: „Komu není rady, tomu není pomoci.“

Eda si naplnil kapsy zelenými řasami – ty jsou na vodnický hlad nejlepší – a vyrazil ze Světa. Nic dalšího si nebral, protože plánoval, že bude do večera zpátky. Kvůli své nedočkavosti si vůbec nevšiml bíle ojíněných větviček na své oblíbené vrbě. Sluníčko už nemělo sílu hřát.

Paní zima se činila, jak jen mohla, a tak se stalo, co se stát muselo. Jak tak Eda chodil po okolí, ucítil, že ho nezvykle studí šos u mokrého kabátku. Raději se tedy vydal zpátky k rybníku. Cestou už spřádal plány, co si dá doma k večeři. Obalovaný rákos, nebo nakládané kořínky? Při představě lahodné večeře se mu sbíhaly sliny a přidával do kroku.

„Nešel jsem tudy už před chvilkou?“ brblal si. Rozhlížel se ustaraně kolem sebe, ale známou cestu neviděl. Tma byla čím dál větší, a tak byl vodník nakonec rád aspoň za malý dřevěný domeček u lesa. Byla v něm suchá tráva a vypadalo to, že v něm nikdo nebydlí. Eda nevěděl, že je to krmelec.

„Tady bych se mohl chvíli zahřát,“ utěšoval se vodník a zavrtal se do voňavého sena. Hledání cesty ho asi hodně zmohlo, protože ve chvilce usnul, jako když ho do vody hodí.

Ráno bylo Edovi zase do zpěvu. Za světla se cesta vždycky hledá lépe než večer, a tak vodníček brzy našel správný směr. Vesele štrádoval po cestě k domovu a za chvilku už před sebou viděl svou oblíbenou vrbu. S úsměvem se blížil ke břehu rybníka, i když měl takový zvláštní pocit, že je něco jinak. Odrazil se od břehu. Hop… a bác! Nohama narazil na něco tvrdého a studeného.

Kam až Eda dohlédl, všude byl jen led. Vodník si prohlížel zamrzlý domov. Z téhle strany viděl led poprvé v životě. Loni, předloni, ale i všechny předešlé roky se stihl zazimovat včas. Jeho maminka na to vždycky dohlédla. Tak tohle měl asi Vincent na mysli, když ho varoval, že nemá chodit daleko, pomyslel si Eda. „Co jen se to stalo s celým Světem?“ brblal si nešťastně.

Zamrzlá hladina klouzala až hrůza, takže vodník udělal sotva jeden krok dopředu a hned zase uklouzl o dva zpátky. Jindy by to mohla být docela dobrá zábava, ale dneska z toho byl celý unavený. Možná proto, že jeho vodnický šos už skoro uschnul a k tomu všemu ho zábly ruce i nohy, takže nebylo divu, že Eda raději pospíchal zpátky k lesu do své voňavé skrýše. „Tady se mi bude lépe přemýšlet,“ utěšoval se. A tak tam lelkoval celý den. Byl rád, že je mu teplo.

Během stmívání ho však z jeho klidu vyrušilo dupání a funění. Zvířátka se přišla navečeřet. To Eda nečekal. „Pomóc, strašidla!“ křičel vodník vyděšeně a po paměti běžel zpátky ke své vrbě. „Tady mě ti bubáci určitě nenajdou,“ doufal.

Vylezl až nahoru, aby se mohl rozhlédnout po okolí. Zdálo se mu to, nebo skutečně viděl světýlka? Nezdálo. Vzpomněl si, jak mu Vincent vyprávěl o městě Třeboni, u kterého jejich rybník leží. Povídal mu, že v Třeboni žije spousta lidí. „Někdo mi určitě pomůže,“ dodával si Eda odvahu. Najednou mu vůbec nevadilo být městským vodníkem. Naopak. Je fajn, když se máte na koho obrátit, říkal si.

„Raz, dva, brekeke, raz, dva, brekeke,“ vykračoval si to směrem k rozsvícenému městu a těšil se na vlídné přivítání.

Trochu jiný domeček

Cesta do města Edovi netrvala dlouho. Za chvilku už stál v Třeboni a prohlížel si velký dům. Nemohl se dočkat, až si ohřeje zmrzlé ruce i nohy. Aspoň na chviličku. Nejvíc by se mu líbilo, kdyby dostal teplou vodu napuštěnou v lavůrku. To by bylo cachtáníčko!

Konečně si vodník dodal odvahu. Jeho první zaklepání bylo ale stejně stydlivé a tiché. Vyčkával, nic se nedělo. Edovi se však zdálo, jako by slyšel hrát hudbu a zpívat hlásky. A tak sebral všechnu svou odvahu a zaklepal mnohem silněji. Ťuk, ťuk, ťuk!

Dveře sice zůstaly zavřené, zato okno se malinko pootevřelo. Eda ve tmě neviděl, kdo z okna kouká, a tak promluvil do tmy: „Jsem zelený vodníček, zamrznul mi rybníček. Kdo se o mě postará od zimy až do jara?“

Chvilku bylo úplné ticho, ale pak se ozvalo: „Neotravuj. To jsou ale hloupé vtipy. A vůbec… mám cukroví v troubě!“

Okno se s rámusem zavřelo a Eda tam zůstal stát sám jako kůl v plotě. „Co se to děje?“ kroutil zelený mužík hlavou. V jeho rybníku byli na sebe všichni hodní. No i když… někdy musel trochu napomínat štiku Ostrozubku. Vytahovala se na menší rybky, a to on neměl vůbec rád. Vincent nad tím vždycky jen mávnul rukou, že tak to v životě chodí, ale vodník si pokaždé dokázal zjednat pořádek. Jak by to taky vypadalo, kdyby si každý dělal, co chce!

Teď ale Eda stál v úplně novém městě a nechápal, proč na něj lidé křičí z okna, že nemá otravovat. On se přece chtěl jenom ohřát. To není spravedlivé! Však by taky mohl být protivný, když se v létě lidé přihrnou, že se potřebují v jeho rybníku ochladit. Ale není, protože je slušně vychovaný. A to navíc lidé dělají mnohem větší rámus, když se jich tam sejde plný břeh, rozumoval rozhořčeně.

Možná to bude tím, že jsem nebyl pořádně vidět, utěšoval se vodník a přemýšlel, kam by se mohl schovat před mrazivou nocí. Vtom si všimnul, že hned vedle toho velkého domu stojí malý domeček s kulatým otvorem.

Zkoumavě strčil dovnitř hlavu, ale hned zase polekaně vyskočil. Něco tam vevnitř na něj totiž začalo vrčet a ve tmě se zablýskly velké bíle tesáky. „Fuj, to jsem se tě lekla. Nečekala jsem žádnou návštěvu. Co tu chceš?“ ozvalo se z boudy.

„Jsem zelený vodníček, zamrznul mi rybníček.“ To bylo jediné, na co se vyděšený Eda zmohl. Zuby mu drkotaly o sebe. Ani ne tak zimou, spíš strachy, ale to stvoření v boudě si to vyložilo po svém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkové přátelství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.