Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Tajemství lady Gwyn

Vydání první

Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and PiCLab 24. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2372. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Bachelor
vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by

Kensington Publishing Corp., New York, v roce 2020

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1409-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1410-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sabrina Jeffries

Tajemství lady Gwyn

Věnováno Starbucks,

bez něhož by tento příběh možná nikdy nevznikl

Společenská rubrika londýnských Timesů

DVOJČATA VÉVODKYNĚ Z ARMITAGE BEROU LONDÝN ÚTOKEM

Znovu vám, milí čtenáři, přináším pro vaše pobavení nové zajímavosti. Člověk by očekával, že vévodkyně z Armitage slušně počká požadovaný rok po smrti svého manžela, než uvede do společnosti svou dceru, lady Gwyn Drakeovou, ale ovdovělá vévodkyně znovu prokázala šokující nedostatek smyslu pro pravidla slušné společnosti. Její dcera bude představena u dvora už v této sezoně. Určitě se dostane do řečí, a tato mladá dáma podobné řeči beze sporu ještě přiživí, protože rozhodně očekávám, že lady Gwyn se ukáže být zábavným rozptýlením. Její matka má trochu rozumu a dodržuje alespoň některá přísná společenská pravidla, neboť je teprve šest měsíců vdovou. Bylo mi řečeno, že se kvůli tomu nebude účastnit společenských akcí spolu s dcerou. Místo toho bude lady Gwyn představena u dvora pod patronací dobré přítelkyně vévodkyně, lady Hornsbyové, kterou většina společnosti považuje za ženu nenapadnutelně počestnou.

Důvodem toho, proč je lady Gwyn uvedena do společnosti s takovým spěchem, je její pokročilý věk třiceti let. Proto ji chce matka předvést na manželském trhu jako cenného plnokrevníka v Derby, ačkoli se tvrdí, že tato dědička je nesrovnatelně atraktivnější. Váš informátor se také doslechl, že má stejně bystrý rozum jako její dvojče, vévoda z Thornstocku. Takže nejspíš jen málo gentlemanů bude hledět na její věk, když jejich odměnou by byla taková hojnost.

A aby toho nebylo málo, nevlastní bratr lady Gwyn, vévoda z Greycourtu, během této společenské sezony představí u dvora svou novomanželku. Všichni jsou zvědaví na to, která žena se uvolila provdat za tak povýšeného muže. Dychtivě také očekáváme objevení zhýralého bratra lady Gwyn. Londýnské plesy budou zjevně přetékat členy rodiny ovdovělé vévodkyně včetně dvou svobodných vévodů, pokud započítáme i nového vévodu z Armitage, Sheridana Wolfea. Mladé dámy se budou určitě předhánět, aby některého z nich ulovily. Měla by to být velice zajímavá společenská sezona.

1. kapitola

Duben 1809

Armitage Hall, Lincolnshire

Lady Gwyn Drakeová přecházela sem a tam po ozdobném mostě jako tygřice v kleci. Co to znamená, když se vyděrač opozdí? Určitě to nebude dobré pro jednání, které s ním hodlala vést.

Možná není na správném místě.

Vytáhla z kapsy mužův vzkaz a znovu si ho přečetla.

Pro lady Gwyn.

Přineste mi zítra odpoledne ve 4 hodiny 50 liber k mostu přes řeku na armitageském panství, pokud si přejete pojistit mé mlčení. Jinak budu mít volnou ruku, abych tajemství o vás a o sobě pověděl, komu budu chtít, a zničil tak vaše dobré jméno. Víte, že to mohu.

Kapitán L. Malet

Takže je na správném místě. Toto byl jediný most přes řeku na celém panství. Uvědomil si, že dům, kde bydlí místní myslivec, major Joshua Wolfe, stojí tak blízko? Nebo je mu to jedno?

Zamračila se. Když naposledy před deseti lety viděla „L.“ Maleta, byl armádním poručíkem a jí bylo teprve dvacet. Pokud však očekával, že se potká se stejnou pošetilou dívkou s široce rozevřenýma očima, tak bude pořádně překvapený.

Zmuchlala vzkaz do kuličky a hodila ho do řeky. Poté strčila ruku do rukávníku a dotkla se pistole, kterou si vzala ze skříně bratra Thorna, známého jako vévoda z Thornstocku. Ačkoli pistole nebyla nabitá – nevěděla, jak se z ní střílí, natož aby ji uměla nabít – ten dotek vyřezávané, slonovinové pažby pod jejími prsty byl uklidňující. Měla by vypadat dostatečně výhružně, aby zastavila takového zbabělce, jakým byl Lionel Malet.

Zaslechla křupání kol na štěrku právě včas, aby viděla, jak seskakuje z faetonu. Nejspíš za něj ještě dlužil, ale nebylo to na něm znát, když zamířil z kopce k mostu, aniž by na něm byla znát jakákoli starost.

Bylo těžké uvěřit, že před léty riskovala vše pro ony modré oči, lehkomyslný úsměv a černé vlnité vlasy. Dokonce i v uniformě prostého poručíka vypadal Lionel neuvěřitelně přitažlivě pro ženu, jež byla jinak obklopená pouze staršími přáteli svého otčíma – a popichujícím bratrem a nevlastními bratry.

Přestože byl dnes oblečený ještě elegantněji, jako gentleman, ztratil už moc jakkoli ji zlákat. Jak by mohla nevidět jeho pravý charakter: že to je sobecký a slizký člověk, který si nalezne cestu do srdce naivní ženy a jako plaz otráví ji i její budoucnost jediným kousnutím? Kdyby to tak předtím věděla.

Ale na tom teď nezáleželo. Teď už znala jeho pravou tvář. Takže když se k ní blížil a vypadal, že si je zcela jistý sám sebou, vytáhla Thornovu pistoli a namířila ji na něj. „Dál už ne, pane.“

Zasmál se. Zatraceně. „Ty mě chceš zastřelit?“

„Když budu muset.“

„Ale to nemusíš.“ Vyzývavě naklonil hlavu na stranu. „Stačí, když mi zaplatíš, co požaduju. Padesát guinejí je rozumná cena za mé mlčení, nemyslíš?“

Ruce se jí třásly. Doufala, že to nevidí. „Překvapuje mě, že žádáš tak málo, když uvážím, co bys mohl získat, kdyby sis mě vzal.“

„Máš o to pořád ještě zájem?“ Když se na něj zamračila, pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že ne. To je škoda. Sňatek by byl pro nás oba výhodný.“

„Určitě by pomohl tvé finanční situaci, ale čím by byl, proboha, výhodný pro mě?“ otázala se chladně.

Přejel jí drzým pohledem po těle. „Rozhodně už nejsi tak mladá jako ve dvaceti. Zanedlouho budeš považována za starou pannu a nikdo už si tě nebude chtít vzít.“

„Výborně. To mi naprosto vyhovuje.“ A kupodivu to byla pravda. „Obávám se, žes mi všechny muže znechutil.“ To byla také pravda. Alespoň částečně. „A také už nejsem ta naivní mladá dívka, abych sebou nechala znovu manipulovat.“

„Tak proč potřebuješ tu pistoli?“

„Bratr se bál, že by ses mohl pokusit mě unést, jako jsi to zkusil s Kitty Nickmanovou o Vánocích právě tady na panství.“

Zdálo se, že zmínka o jeho zmařeném plánu podnítila jeho hněv. „Uvažoval jsem o tom. Ale znám Thornstocka. Kdybych tě unesl, nevyplatil by ti věno, a potom bychom byli oba chudí. Hrozil mi tím už před lety.“

Vzpomínka na tu zradu se jí usadila v hrudi jako těžký kámen. Rozčílilo ji, že má pořád ještě moc ji tak zranit. „Snažil se mě chránit jako každý pořádný bratr.“ Pořád ji ještě bolelo, že bratr hned tak dobře rozpoznal Lionelův charakter, zatímco ona si toho nevšimla. „A soudíc podle tvého pokusu mě vydírat, se zachoval moudře.“

„To nebyl pokus,“ prohlásil a udělal krok dopředu. „Mám v úmyslu ty peníze od tebe získat.“

Namířila na něj. „Já je nemám.“

Zkřížil ruce na prsou. „Potom předpokládám, že o nás budu muset říct celému světu, počínaje tvým bratrem.“

Sevřel ji ledový strach při představě, že by Thorn – či kdokoli jiný – slyšel pravdu. „Slibuju, že ti peníze přinesu, jakmile odjede rodina na společenskou sezonu do Londýna. To bude za pár dní. Tak dlouho můžeš určitě počkat.“

„Ach, a proč bych měl?“

„Protože když požádám Thorna o padesát guinejí ve městě, nebude se mu to zdát nijak divné, jelikož ví, s jakou rychlostí je dokážu utratit za šperky a šaty. Ale tady na venkově se nic neděje, takže by považoval mou žádost za podezřelou a chtěl by vědět, proč je doopravdy potřebuju. A kdybych mu pravdivě odpověděla, mohl by tě prostě zabít.“

Lionel se zachechtal. „Chceš říct, že jsi tomu svému otravnému bratrovi neřekla, co jsme spolu dělali?“

„Samozřejmě že ne. A vím, že jsi mu to neřekl ani ty, jelikož bys mě tady nevydíral, kdybys to udělal. Thorn by tě zabil už před lety.“

„To je pravda.“ Z jeho kruté, přesto krásné tváře zmizelo pobavení, zůstal pouze chladný třpyt v očích. Toto byl Lionel Malet, kterého znala a nenáviděla. „Naštěstí,“ pokračoval, „jsem dnes na tvého bratra lépe připraven. Nejsem vycvičený jako voják pro nic za nic. A Thornstock nepochybně léty změkl.“

„Pokud si to myslíš, tak jsi s ním neměl v poslední době nic do činění.“

„V každém případě,“ poznamenal a ignoroval její poslední komentář, „nemám v úmyslu na své peníze čekat. Jestli mi nemůžeš zaplatit dnes, musím si vzít jako platbu od tebe něco jiného.“

Vyrazil přes most směrem k ní, a přestože rychle couvla, dostal se až k ní, ještě než ustoupila dost daleko. Když jí vytrhl pistoli, pochopila, že nešel po ní.

„To nemůžeš!“ vykřikla a srdce se jí sevřelo. „Je Thornova! Není moje, abych ti ji mohla dát!“ Byla jednou z páru soubojových pistolí, Thorn si je nedávno koupil a měl je ve velké oblibě. Nikdy by jí neodpustil, kdyby si ji nechala vzít.

„To je mi jedno!“ Lionel si prohlédl pistoli a ušklíbl se, když zjistil, že není nabitá. „V Londýně za ni dostanu hezkých pár liber, když už musím čekat na zbytek peněz.“ Strčil si zbraň do kapsy kabátu. „A cena za mé mlčení právě stoupla. Teď je to sto guinejí.“

Než se otočil, aby odešel, chytila ho za rukáv a snažila se mu zabránit v útěku s Thornovou pistolí. „Dám ti ty zatracené peníze, ale tu pistoli mít nemůžeš!“

Podařilo se jí napůl mu ji vytáhnout z kapsy, než ji chytil za paže a zatřásl s ní. „Vezmu si od tebe všechno, co budu chtít, o tom nepochybuj. Takže jestli si přeješ uchovat své tajemství…“

Nad jejich hlavami zahřměl výstřel. Ona i Lionel vylekaně pohlédli tam, odkud ten výstřel přišel – na vyvýšeninu, kde stál vdovský dům.

Jeho nájemce major Wolfe právě znovu nabíjel pušku a potom ji namířil Lionelovi na srdce. Musela čestně přiznat, že se nikdy v životě necítila šťastnější, než když uviděla toho zachmuřeného bývalého vojáka.

„Ustupte od jejího lordstva,“ zakřičel major Wolfe, zatímco se blížil k mostu a nějak se mu dařilo mít Lionela na mušce, třebaže se pohyboval po nerovném povrchu pobřežní pěšiny pomocí hole.

Lionel se na něj ušklíbl. „Nebo co? Pouhý myslivec by si nedovolil zastřelit syna vikomta.“

Gwyn se zamračila. „Jak víte, že je myslivec… Aha.“ Zapomněla, že major Wolfe pomáhal překazit ten únos o Vánocích. Ne že by na tom záleželo. „Major je vnuk vévody a kromě toho výborný střelec. Nejen že by si dovolil vás zastřelit, ale hlavně by neminul.“

Major Wolfe k ní zalétl pohledem. Zdálo se, že ho její poznámka překvapila, ačkoli netušila proč. Flirtovala s ním tak často, že musel vědět, co si o něm myslí. Ačkoli s tím už skončila, když z něj nedostala nic víc než jednu mrzutou odpověď. Žádný muž z ní nebude dělat hlupačku. Dovolila Lionelovi, aby tak činil, a skončilo to katastrofou.

Major znovu pevně zamířil na Lionela. „Stojíte na mé půdě a pokoušíte se přepadnout člena rodiny, pro niž pracuji. Takže byste tu dámu měl raději pustit, nebo přísahám, že toho budete litovat. Ani magistrátní úředník mi nebude vyčítat, že jsem zastřelil na vlastním pozemku ozbrojeného muže.“

Lionel sebou trhl. „Já nejsem ozbrojený.“ Když major Wolfe kývl k Lionelově kapse, odkud vykukovala slonovinová rukojeť pistole, Lionel zbledl. „Ta zbraň není nabitá,“ prohlásil, ale měl dost rozumu na to, aby Gwyn pustil.

„A to ani nemluvím o tom, že vám nepatří.“ Gwyn se setkala se zrakem majora Wolfea. „Je Thornova. Kapitán Malet mi ji sebral.“

Major Wolfe na ni tázavě zvedl jedno tmavé obočí. „A co jste měla v úmyslu provádět s nenabitou pistolí?“

„To je jedno. Prostě jen říkám, že ji chci zpátky.“

„Tak,“ major Wolfe pokynul puškou k Lionelovi, „slyšel jste dámu. Vraťte jí tu věc.“

Lionel přimhouřil oči a Gwyn se málem zastavilo srdce. Co když se rozhodne, že prozradí majoru Wolfeovi její tajemství? Přesně takovou věc byl schopný udělat, aby se jí pomstil. Zemřela by hanbou, a to bylo co říct, protože v dnešní době bylo jen málo věcí, za něž by se styděla.

Přistoupila k Lionelovi. „Dejte mi to.“ Pak ztišila hlas do šepotu. „Slibuju, že dostaneš své peníze, až dorazíme do Londýna. Nikoli však, pokud mu řekneš jediné slovo o naší společné minulosti.“

Lionel odvrátil zrak od pušky majora Wolfea na její popelavou tvář. „Připomenu ti ten slib,“ zašeptal, předal jí Thornovu pistoli a zacouval na kraj mostu. Poté odkráčel po cestičce, jež vedla k čekajícímu faetonu.

Major Wolfe, který pozorně sledoval jejich hovor, se naštěstí nezeptal, o čem mluvili. Byla si zcela jistá, že kvůli hukotu vody dole pod mostem je nemohl slyšet, ale stále ještě se třásla z toho, o jak malý kousek unikla hrozivému prozrazení.

A bude to tak pokračovat neustále, dokud bude Lionel v její blízkosti.

„Kéž byste ho zabil,“ zamumlala, když k ní major Wolfe přistoupil, přestože přitom sledoval odcházejícího Lionela.

Teprve když kapitán Malet vyšplhal do faetonu a odjel, uvolnil major své postavení. Poté zastrčil svou velkou, zvláštně vyhlížející zbraň do prostorné kapsy omšelého převlečníku, v němž ho vídala při práci na panství.

„Doprovodím vás zpátky do zámečku.“ Než stačila protestovat, dodal: „Jenom pro případ, že by Malet číhal někde poblíž a čekal znovu na svou šanci.“

Ach, to byl zjevně dobrý postřeh. „Děkuju vám, že jste mě přišel zachránit.“

Mlčky přikývl jako obvykle a ukázal rukou, aby vyrazila. Přešli most a vyšli mlčky na kopec, zatímco ona po něm každých pár kroků střílela pohledem. Páni, ten muž byl ale fešák. A třebaže nebyl oblečený podle poslední módy, přesto vypadal hezky s dlouhými černými vlasy staženými dozadu jednoduchým koženým řemínkem.

Někdo by mohl říct, že má příliš vysunutou bradu a příliš úzké rty, než aby mohl být považován za atraktivního, a mohla to být pravda. Avšak ode všech ostatních mužů ho odlišovaly jeho oříškově hnědé oči, dokonce i od Heywooda, který je měl stejné barvy. Majorovy měly barvu tmavého medu a jejich zlatavý odstín byl tak neobvyklý, že by do nich mohla hledět celý den.

Ne že by měla takových možností hodně. Když tu žila i jeho sestra Bea, Gwyn se s ním vídala mnohem častěji, ale jakmile se Bea provdala, zdálo se, že je rozhodnutý nesetkávat se dále s nikým z Armitage Hall.

To však nezabránilo služebným, aby si o něm nešeptaly – jak vypadá, co řekl a co udělal. Jedna dokonce prohlásila, že by si majora Wolfea hned vzala bez ohledu na jeho chromou nohu. Vypadalo to však, že on si vůbec neuvědomuje svou přitažlivost pro ženské pokolení, protože jinak už by se určitě oženil. Podle jeho sestry mu bylo jednatřicet.

„Co chtěl Malet?“ zeptal se konečně major Wolfe.

Byla ráda, že má pro něj přijatelné vysvětlení. „Chtěl, abych šla s ním. Proto jsem mu také pohrozila tou pistolí.“

Major Wolfe jí pátral v obličeji. „Odkdy nosíte s sebou pistoli, když se jdete projít po armitageském panství?“

„Od té doby, co Malet řekl Heywoodovi, že měl v úmyslu mě unést, aby se mu pomstil za něco, co mu Heywood a jeho přítel udělali v cizině,“ odsekla.

„Malet tu výhrůžku pronesl před čtyřmi měsíci,“ podotkl major Wolfe. „Je s podivem, že čekal až doteď, aby to provedl.“

„Možná vyčkával, až povolí naše ostražitost,“ pronesla suše. „Nebo se možná pokoušel dvořit nějaké dědičce, jež nic nevěděla o jeho zlých úmyslech, ale nakonec to nevyšlo, takže se vrátil ke svým starým způsobům.“

„A vy jste se zrovna procházela po panství s bratrovou nenabitou pistolí, když se tu objevil Malet a chtěl vás unést.“

Věděla moc dobře, že major Wolfe není tak důvěřivý, aby jí to spolkl. Vtom ji něco napadlo. „Thorn slyšel, že se Malet potuluje kolem Sanforthu, proto mě varoval, abych měla oči otevřené.“

„Váš bratr je teď tady?“

„Ano. A tu kapesní pistoli mi dal na obranu.“

„Dal vám cennou, nenabitou pistoli, ale nenaučil vás, jak ji nabíjet ani jak z ní střílet? To se mi zdá od něj dost lehkomyslné, ale váš bratr mi takový nepřipadá.“

„To byste byl překvapený,“ zamumlala. K čertu s majorem Wolfem a jeho vojensky uvažující myslí. Neprobíhalo to vůbec dobře.

„A co víc, zdálo se, že vy a Malet se znáte, alespoň natolik dobře, že jste si vyměňovali důvěrnosti.“

„Důvěrnosti? Nebuďte pošetilý. Ať si myslíte, že jste viděl cokoli, rozhodně to nebylo nic, co tady zmiňujete.“

„Hm, když to říkáte.“ Major Wolfe se vydal po lesní pěšince překvapivě rychlým krokem navzdory své zmrzačené noze. „Proč je tady váš bratr? Nemá na starosti své vlastní panství?“

„Samozřejmě, ale rozhodl se doprovodit mě a matku na společenskou sezonu do Londýna. Mám být představena u dvora a debutovat ve společnosti, jak víte.“

„Ano, toho jsem si vědom,“ přisvědčil suše.

Co to mělo znamenat?

Ach, musel myslet na svou sestru Beu a na fakt, že bude také představena královně, avšak jako Greyova nová manželka, vévodkyně z Greycourtu.

„Naštěstí,“ pokračoval, „dnešní incident způsobí, že si Thornstock v Londýně dá lepší pozor na vás i vaše ctitele.“

To prohlášení bylo tak typicky mužské a arogantní, že měla chuť vytahat ho kvůli tomuto předpokladu za uši, když jí došel větší problém skrývající se za těmi slovy. „Určitě o tom nechcete Thornovi říct.“

Major Wolfe zvedl jedno obočí. „Samozřejmě že ano. Musí to vědět, aby se mohl připravit na to, že vás bude muset všude doprovázet.“

Stoupla si před něj, aby mu zablokovala cestu. „Ale to nemůžete! Nechci, aby mi Thorn nahlížel do osobních záležitostí. Stačilo mi, když jsem s ním vyrůstala v Berlíně.“

V temném lese vypadaly majorovy oči hnědě jako dub a byly stejně tvrdé. „Nemůžete očekávat, že o tom pomlčím.“

„Proč ne? Vám do toho nic není. Jsem dospělá žena. Zvládnu dotěrnosti pana Maleta ve společnosti, kde nebudu nikdy sama.“

„Nikdy? Dokonce ani v městském sídle Armitageů? Nebo když si na plese vyjdete na balkon nadýchat se čerstvého vzduchu? Nebo…“

„Ujišťuju vás, že si všude budu dávat pozor. Stejně tam nebude zase tolik možností, aby mě mohl unést, aniž by na sebe přitáhl pozornost.“

A bylo by jich ještě méně, kdyby major řekl Thornovi o Lionelovi a její bratr se rozhodl hlídat ji na každém kroku. Potom by se nemohla setkat soukromě s Lionelem, aby mu předala peníze.

A Thornovi rozhodně nemohla říct o jeho vydírání. Buď by Lionela okamžitě zabil a skončil ve vězení, nebo by ho vyzval na souboj a také skončil ve vězení. Ne, Thorn se nikdy nesmí dozvědět, po čem Lionel jde.

„Prosím, majore Wolfe, nesmíte to bratrovi říct…“

„Váš bratr se možná dá uprosit vašimi prosbami, lady Gwyn, ale já vím moc dobře, co musím udělat. Buď mu to řeknete vy v mé přítomnosti, nebo mu to řeknu sám. Ať tak nebo tak, musí se dozvědět, o co se Malet pokoušel. A tím to končí.“

Proboha, chová se jako pes střežící svou kost. A teď bude kvůli němu desetkrát těžší Lionelovi zaplatit a skončit už s tímto šílenstvím.

2. kapitola

Joshua nemohl uvěřit tomu, že vedou s lady Gwyn takovou konverzaci. Dokonce ani jeho sestra by nebyla tak lehkomyslná, aby zbytečně přivolávala nebezpečí.

Ale skrývala by před tebou zprávy o nebezpečí, které by jí hrozilo. A také to dělala, než si ji vzal Greycourt. Takže Beatrice a lady Gwyn toho možná mají společného víc, než si myslíš.

Na tom teď nezáleželo. Nechystal se uchovat tajemství lady Gwyn před jejím bratrem v tajnosti. A podle toho, jak reagovala na jeho otázky, mu bylo jasné, že rozhodně nějaká tajemství má. Poznal předstírané rozhorlení, když ho viděl.

To, že nechtěla, aby o tom věděl bratr, svědčilo o mnohém. Nejspíš to mělo co dělat s tím, že se tu dnes objevil Malet. Takže by bylo rozhodně nerozumné neříct Thornstockovi o té schůzce. Co kdyby jí Malet ublížil, protože Joshua neinformoval jejího bratra o možném nebezpečí?

Ne, to si nemůže vzít na svědomí. Když viděl, jak s ní Malet špatně zachází, málem se mu zastavilo srdce. Ne kvůli tomu, že by mu na ní záleželo. Bylo by absurdní cítit k bohaté dceři vévody cokoli jiného kromě objektivní starosti. Přestože podle sestry bylo lady Gwyn už třicet let, nevypadla o nic starší než Beatrice. Jakmile se dostane do Londýna, bude si moci vybírat. Bude jen dobře, když si to bude připomínat, než sklouzne do něčeho bláznivého… jako že by po ní zatoužil.

Znovu se na ni podíval a všiml si, že poněkud zbledla, což bylo dost složité pro ženu, jejíž pleť byla sama o sobě jako alabastr. Nejspíš používala nějakou kosmetiku podobnou té, kterou stále zkoušela Beatrice, ačkoli bůhví co mohla lady Gwyn používat, aby její rty měly tak lákavě broskvový odstín a oči byly tak provokativně zelené přímo smaragdově, protože se jí blýskaly jako onen drahokam.

Zatraceně, začíná být vůči ní poetický. Musí si na to dát opravdu pozor. Možná že je vnukem vévody, ale jeho otec byl nejmladší ze tří vévodových synů a ještě k tomu byl rozmařilý. Už podle narození byl Joshua nevhodným protějškem pro zhýčkanou – ano, a krásnou – dceru jiného bohatého vévody. A nyní to bylo ještě horší, protože kvůli své zraněné noze dostával pouze polovinu platu a nebyl schopný dosáhnout svých cílů v královském námořnictvu.

„Jste najednou velice tichá,“ poznamenal, jelikož ho to nevysvětlitelně rozčilovalo.

Ušklíbla se. „Nevidím moc důvodů, proč bych měla mluvit, když mě zjevně neposloucháte.“

„Já poslouchám. Neznamená to však, že se budu automaticky řídit vašimi rozkazy. A to vás rozčiluje – protože ostatní gentlemani jistě poslouchají vaše příkazy, zatímco já to odmítám.“

Zastavila se a zamračila se na něj. „Thorn také neposlouchá mé příkazy a nevlastní bratři jsou stejní.“

„Tady je důležité slovo bratři. Bratři ženu vždycky vidí jasněji než ostatní gentlemani.“

„Ach? Určitě jste si nemyslel, že by se vaše sestra mohla stát vévodkyní, ale mýlil jste se.“ Když se při této pravdě naježil, dodala: „A pokud jste si nevšiml, pan Malet nebyl tady na mostě zrovna v mém područí.“

„Toho jsem si všiml. A právě proto byste si na něj měla dávat větší pozor, nebo najednou zjistíte, že sedíte v kočáře cestou do Gretna Greenu, kde vás přinutí, abyste si ho vzala.“

Dala si ruce v bok. „Tak jak to je, majore Wolfe? Jsem zkažená, protože mi všichni muži padají k nohám, nebo jsem v nebezpečí, protože to nedělají?“

Zatraceně, musí mu ukazovat mezery v jeho logice? Myšlenky se mu u ní mátly – s ní nebyl schopný racionálně uvažovat.

A netoužil po tom, aby příliš zblízka zkoumal, proč tomu tak je.

Potom dodala: „Vždycky jste mě viděl pouze s bratry a panem Maletem. Nevíte nic o tom, jak se chovám s ostatními gentlemany. A přitom předstíráte, že znáte můj charakter.“ Narovnala ramena a šla dál. „Měl byste se stydět.“

Zavrtěl hlavou. Ta žena dovedla použít svůj jazyk, aby stáhla muže z kůže, pokud nebylo po jejím. Ale on jí na to neskočí.

Když okamžitě neodpověděl, prudce vydechla. „Nikdy jsem nechápala, proč z vás byla Bea pořád tak frustrovaná. Teď už to samozřejmě vím.“

Ta poznámka o sestře se ho dotkla víc, než by dokázalo cokoli jiného. „Když už mluvíme o lidech, kteří předstírají, že ty druhé znají, vy mou sestru neznáte ani natolik, abyste věděla, že nemá ráda, když se jí říká Bea.“

Hluboké ticho, následující po jeho slovech, se táhlo tak dlouho, že pohlédl na lady Gwyn a okamžitě si přál, aby to nedělal. Tvářila se tak rozpačitě, že toužil svá slova vzít zpět.

„Je to pravda?“ zeptala se vyděšeně. „Nebo to říkáte jenom proto, abyste mě rozčílil?“

Uvažoval o tom, že zalže, aby setřel ten zděšený výraz z její tváře. „Odpusťte mi, lady Gwyn, Beatrice by mě zaškrtila, že jsem vám to řekl.“

„Proč nám to neřekla ona? Nikdy bychom naschvál… Tedy všichni jsme mysleli, že… Ne, nemůžu to nijak omluvit.“ Zkrabatila čelo. „Až na to, že ji tak matka oslovovala už od počátku, protože strýc ji tak nazýval v dopisech.“

Joshua si dokázal dobře představit proč. Jejich strýc, bývalý nositel titulu vévody z Armitage, ponižoval Beatrici všemi myslitelnými způsoby, až po takové maličkosti, že jí říkal zdrobnělinou, kterou nesnášela. Byl to jeho perverzní způsob, jak ji přimět, aby dělala, co chtěl on. Naštěstí ten bastard zemřel dřív, než se mu podařilo uskutečnit své nejhorší plány.

Ale to nemohla lady Gwyn vědět. A bez ohledu na vše ostatní ho její zděšení z toho, že neoslovovala Beatrici správným jménem, obměkčilo, jelikož měla zjevně jeho sestru ráda a litovala všeho, co jí mohlo ublížit.

„Stejně jsme se jí měli zeptat, jak jí máme říkat. Nebylo správné, že jsme tak neučinili.“ Barva z tváří jí poněkud ustoupila. „Ačkoli to vysvětluje, proč ji Grey vždycky oslovuje Beatrice. Domnívala jsem se, že je to kvůli jeho vévodskému formalismu, musela mu ale říct, čemu dává přednost. Neumím si však představit, proč to neřekla všem ostatním.“

Povzdychl si. „Chtěla zapadnout mezi vás, abyste ji měli rádi. Takže to nechtěla zkazit tím, že by vás informovala – zvlášť svou tetu –, že tu zkrácenou verzi svého jména nemá ráda.“

„Tak dobře,“ přisvědčila tiše. „Omluvím se jí hned, jak dorazíme pozítří do Londýna. Uvědomuju si, že Bea… Beatrice… není mou pokrevní příbuznou, ale stejně ji považuju za součást naší rodiny. Chci, aby cítila, že ji i zbytek naší praštěné rodinky přijal s láskou.“

Teď se cítil jako onuce, že vůbec toto téma zmínil. Zvlášť proto, že měl rád svou tetu a věděl moc dobře, že nikdy neměla v úmyslu Beatrici urazit.

Joshuova a Beatricina teta Lydia byla zároveň Gwyninou matkou, neboť se provdala do Wolfeovy rodiny po smrti otce lady Gwyn. Teta Lydia si vzala strýce Maurice, který téměř okamžitě po sňatku přijal místo na britském velvyslanectví v Prusku a později se stal přímo velvyslancem.

Proto se Joshua a Beatrice seznámili s tetou Lydií i jejími dvěma syny, které měla se strýcem Mauricem, teprve nedávno. Rodina se vrátila do Anglie po smrti strýce Armieho, protože strýček Maurice zdědil titul i panství.

Potom zemřel i strýček Maurice a novým vévodou z Armitage se stal jejich bratranec Sheridan. Jeho dědicem byl prozatím mladší bratr Heywood, pokud by Sheridan zemřel bezdětný.

Jelikož Joshua byl syn nejmladšího z Wolfeových bratří, mohl zdědit titul pouze v případě, že by Sheridan i Heywood zemřeli bez mužských dědiců. Protože byli oba mladí a zdraví, nezdálo se to být nijak pravděpodobné.

A on nijak netoužil stát se vévodou. Když v poslední době sledoval, jak Sheridan zápasí s tím, aby udržel panství a vytáhl ho z dluhů, neměl žádnou touhu pracovat na tom sám. Pro sebe toužil jedině po tom, aby mu přestali vyplácet poloviční mzdu a přijali ho zpátky do královského námořnictva. Kvůli jeho chromé noze to, bohužel, nebylo nijak pravděpodobné, zvlášť když ministr války a kolonií vůbec neodpovídal na jeho dopisy.

Vtom si uvědomil, že lady Gwyn na něj mluví. „Prosím?“ zeptal se.

„Jsme tady.“

Vzhlédl vzhůru na impozantní budovu Armitage Hall a povzdychl si. „Dobrá.“ Bylo načase uskutečnit nepříjemný rozhovor s jejím bratrem, vévodou z Thornstocku, jehož téměř neznal.

Vešli do vstupní haly a bylo jim řečeno, že vévoda je v písárně. Joshua uvažoval, k čemu vévoda používá ten malý prostor, v němž se nacházel pouze psací stůl a police na knihy, osazená almanachy z předchozích let. Joshua jaksi pochyboval, že ten muž někdy čte. Nezdálo se, že by Thornstock byl ten typ.

Ukázalo se, že vévoda našel výtečnou whisky, která tam byla uložena. Mimoto také usilovně psal a zjevně nebyl spokojený s výsledkem, jak o tom svědčily koule zmačkaného papíru poházené po podlaze.

„Neříkej mi – že píšeš nějakou hru jako tvůj jmenovec, Marlowe,“ poznamenala lady Gwyn. „Matka by na tebe byla hrdá.“

To bylo poprvé, kdy Joshua zaslechl Thornstockovo křestní jméno, jež bylo vybráno k poctě dramatika Christophera Marlowa. Ten byl i jedním z Joshuových oblíbených autorů.

Thornstock zvedl hlavu a zamračil se na své dvojče. „Vévodové nepíšou hry, vzpomínáš? Ale musejí sepisovat spousty různých dopisů.“

Joshuovi neušlo, že vévoda skryl jeden z nich do horní zásuvky stolu.

Lady Gwyn mrkla na bratra a pak ukázala na zmačkané papíry. „To tedy musí být důležitý dopis, když vyžaduje tolik oprav.“

Lady Gwyn si zjevně Thornstocka dobírala jako obvykle. Ti dva měli rozporuplný vztah, trochu podobný vztahu Joshuy a Beatrice, než se tak dobře provdala. Až na to, že jejich spory byly vyvolány jejich zoufalou situací, zatímco lady Gwyn i její bratr byli oba bohatí. Takže co způsobilo jejich animozitu?

To mu mohlo být jedno. Nebyl to jeho problém. Lady Gwyn nebyla jeho problém!

Thornstock vstal a pokynutím hlavy pozdravil Joshuu. „Co přimělo Sheridanova myslivce a mou oblíbenou sestru, aby mě poctili svou přítomností?“

„Oblíbenou? Máš nějakou jinou sestru, o níž nevím?“ zeptala se povýšeně lady Gwyn.

„Doufám, že ne. Víc než jednu bych nezvládl.“

Joshua viděl, jak se dvojčata celé hodiny vzájemně špičkují. Dnes na to neměl trpělivost. „Odpusťte mi, Vaše Milosti, že se vám vměšuju do řeči, ale právě jsme se tady setkali s Lionelem Maletem.“

„Cože?“ Thornstock si pospíšil k malému oknu, aby vyhlédl ven. „Kde? A jak je to dlouho?“

Lady Gwyn se k němu naklonila a zašeptala: „Mohl jste mu to říct trochu jemněji.“

„Na rozdíl od vás na to nemám celý den.“ Joshua se obrátil čelem k Thornstockovi. „Obtěžoval vaši sestru na mostě nedaleko vdovského domu. Naštěstí jsem je zahlédl a pohrozil mu zbraní, než mohl učinit něco víc. Ujistil jsem se, že opustil panství, nemůžu však slíbit, že se nevrátí.“

„To by nikomu nevadilo,“ ušklíbla se lady Gwyn. „Tou dobou už budeme v Londýně.“

„To je jen o důvod víc, aby ho člověk nespustil z očí,“ prohlásil Joshua. Ta ženská byla tvrdohlavější než greyhoundi ženoucí se po zaječí stopě.

Se zkrabaceným obočím se Thornstock vrátil k psacímu stolu. „Byl Malet ozbrojený?“

„To jsem neviděl,“ odtušil Joshua. „Ale pokusil se ukrást pistoli, kterou jste dal lady Gwyn, aby se s ní chránila.“

Thornstock střelil pohledem k lady Gwyn a v čelisti se mu pohnul sval. Pro Joshuu to byl dostatečný důkaz, že lhala ohledně toho, jak získala bratrovu pistoli.

„Pomyslela jsi na to, že musíš nabít pistoli, kterou jsem ti dal, Gwyn?“ zeptal se vévoda s ironickým důrazem na slově „dal“.

Ve způsobu, jakým pohlédla na bratra, byl určitý vzdor. „Samozřejmě že ne. Abych ji nabila, musela bych vědět, jak se ta věc používá, ale ty ses nenamáhal, abys mě to naučil.“

Na Joshuu skutečně zapůsobilo, jak otočila své nebezpečné jednání a učinila z něj chybu svého bratra. Beatrice si toto umění naštěstí neosvojila.

„Správně,“ přisvědčil stroze Thornstock. „V tom případě bys mi ji měla nejspíš vrátit, protože není moudré nosit zbraň, kterou nejsi připravena použít.“

„Přesně to jsem jí řekl i já,“ pravil Joshua.

Thornstock se na něj usmál. „Vidím, že už si zvykáte na fakt, že má sestra jen zřídkakdy poslechne, co se jí říká.“

„Tak podívejte…,“ začala lady Gwyn.

„A to nemluvím o tom,“ pokračoval Thornstock, který ji ignoroval, „že ta pistole má cenu malého jmění.“

„Potom předpokládám, že je jen dobře, že jsem Maletovi nedovolil, aby ji ukradl,“ podotkl Joshua.

„Jistě.“ Thornstock vrhl na sestru významný pohled. „Vrať mi ji, Gwyn.“

Lady Gwyn se usmála. „Nebylo by lepší, kdybys mě jednoduše naučil, jak se střílí?“

„Třesu se hrůzou, když si představím, jak jdeš na svůj debut ozbrojená až po zuby.“

„Tak dobrá,“ zabručela a praštila mu zbraní do ruky tak tvrdě, až z toho zakolísal.

Thornstock na ni pohlédl přivřenýma očima. „Wolfe, nevadilo by vám, kdybych si chvíli promluvil se sestrou o samotě?“

Joshua se uklonil a byl rád, že může konečně zanechat dvojčata, aby se spolu hádala bez něj. „Nespěchejte, já si jdu po své práci.“

Ale když vyrazil ke dveřím, ozval se vévoda: „Vlastně, Wolfe, ocenil bych, kdybyste počkal na chodbě, dokud nedomluvím s Gwyn.“

Její lordstvo zbledlo. „Proč?“

Joshua by se rád zeptal na totéž, ale měl dost zdravého rozumu, aby tak neučinil.

Thornstock její otázku stejně ignoroval. „Pokud vám nevadí, že chvilku počkáte.“

Joshua nebyl tak hloupý, aby řekl tomu muži pravdu – že představa, že se má ještě déle vyskytovat nablízku lady Gwyn, by zničila i svatého. „Můžu počkat.“

„Slibuju, že to nebude trvat dlouho.“

S upjatým pokývnutím vyšel Joshua ven a celý se napjal, když za ním dveře zapadly. Nebylo to přece úplně stejné, jako by byl přezíravě propuštěn. Nebyl si jistý, co by bylo horší – že ho muž stejného věku bral jako sloužícího, nebo že byl požádán, aby počkal kvůli tomu zatracenému jejímu lordstvu.

Stejně to bylo jedno. Žebráci, zvlášť ti chromí, si nemohou vybírat. O to víc důvodů měl, aby si brzy našel lepší postavení, protože jeho život na panství Armitageů byl den ode dne nesnesitelnější.

Gwyn pohlédla na bratra. „Nemusel jsi na něj být tak hrubý.“

„Já jsem byl hrubý?“ Thorn se zarazil. „Ach, jen se pokoušíš změnit téma hovoru. Ale na to tě znám moc dobře.“

„Přistihl jsi mě,“ lhala, jelikož by nebyla schopná vysvětlit svému bratrovi zlost, jež v ní bublala, když Thorn zavřel dveře Joshuovi prakticky za patami.

Thorn ukázal na jedinou další židli v malém pokoji. „Posaď se,“ nařídil a sám si sedl za psací stůl. „A teď chci slyšet pravdu o tom, co proběhlo mezi tebou a Maletem.“

„Už jsem ti řekla pravdu.“

Oči se mu zbarvily bouřkovou šedí. „Obávám se, že ne celou.“

K čertu s Thornem kvůli tomu, že ji zná tak dobře. Požehnání či prokletí dvojčat spočívalo v jejich neschopnosti příliš toho před sebou skrýt.

Uvažovala, co by mu měla říct, aby se ho zbavila, a klesla přitom na židli. Thorn se rozhodně nesmí dozvědět celou pravdu. Ale mohla by mu stačit její upravená verze, zvlášť pokud bude znít tak, že ze sebe udělá úplnou hlupačku. Zdá se totiž, že bratři považují sestry vždycky za hloupé, a Thorn si to zjevně o ní myslí od toho dne, kdy v Berlíně Lionela vyplatil.

„Obdržela jsem dnes ráno od pana Maleta vzkaz,“ začala Gwyn. „Napsal, že se mnou chce mluvit o tom, že bychom mohli obnovit naši tehdejší… známost.“

Thorn vyskočil. „A tys souhlasila, že se s ním setkáš? Co tě to popadlo, že jsi provedla takovou šílenost, když jsi věděla, že chtěl už předtím jednu dědičku unést?“

„Půjčila jsem si tvou pistoli. Představovala jsem si, že když mu s ní pohrozím, budu v bezpečí.“

Thorn se přiblížil k její židli. „Ale zjevně to nestačilo.“

„Právě proto bys mě měl naučit, jak ji používat,“ prohlásila a setkala se nebojácně s jeho rozčileným pohledem.

„Jen přes mou mrtvolu,“ zavrčel.

„Nebo moji.“

Na tváři se mu objevil ruměnec. „Já tě nikdy nebudu učit, jak máš nabít pistoli ani jak střílet, tak to pusť z hlavy!“

„Tak potom nebuď překvapený, když se v Londýně dostanu do problémů.“

Rozlíceně pochodoval po pokoji, než se před ní zastavil. „Do problémů s Maletem, to máš na mysli?“

„Samozřejmě že ne.“ Alespoň ne do takových, jaké si on představuje. „Ujišťuju tě, že na veškerou lásku k panu Maletovi už jsem dávno zapomněla.“

Thorn vypadal skepticky, což bylo docela ironické, neboť ona myslela vážně každé své slovo. „Tak proč ses s ním chtěla setkat?“

„Chtěla jsem mu sdělit to, co jsem právě řekla tobě – že už s ním nechci nic mít a že mě musí nechat okamžitě být. Věděla jsem, že když mu to neřeknu osobně, bude se domnívat, že mě nutíte, abych ho odmítla, a bude mě pořád otravovat. Ale teď jsem mu to řekla velice jasně. Jemu se však vůbec nelíbilo, co říkám.“

Thorn zkřížil paže na prsou. „Tak co jsi myslela tím, že se v Londýně dostaneš do problémů?“

„Mínila jsem tím, že jelikož jsou muži tak lehkomyslní a nepředvídatelní – a protože já jsem bohatá dědička – mohla bych se během svého debutu setkat s různými potížemi. Ale kdybych měla zbraň, mohla bych to rychle vyřešit.“

„Když budu po celou dobu vedle tebe, bude to vyřešeno mnohem snáze,“ zavrčel.

Srdce jí poskočilo strachem. „To rozhodně ne.“ Kdyby měla Thorna neustále za zády, nebyla by schopná předat Maletovi jeho peníze. Vstala a pohlédla rozhodně na bratra. „Nechci tě mít za zády po celou dobu společenské sezony. Nejen že by to odstrašilo všechny mé ctitele, ale ty přece nemáš rád tenhle manželský trh, takže by ses nudil a byl popudlivý. Až budu navštěvovat plesy, dám přednost příjemnější společnosti. Takže díky, ale ne.“

Otevřel ústa, ale potom si to rozmyslel. Ať chtěl říct cokoli, jenom si těžce povzdechl. „Co mám s tebou dělat, Liebchen?“

Ani toto rodinné oslovení ji neodradilo z její cesty. „Buď mým bratrem, ne otcem,“ pronesla tiše. „Mám už takhle až příliš zvědavou matku, ta mi jako rodič úplně stačí. Proboha, už je mi třicet. Nemyslíš, že je načase, aby ses na mě přestal věšet jako matrona, jež mi slouží jako garde?“

Ačkoli při tom nelichotivém srovnání strnul, řekl: „Věř mi, že si moc přeju, abych toho mohl nechat.“

„Možná že kdybys mi pro změnu trochu věřil…“

„Já ti přece věřím. Ti, kterým nevěřím, jsou vlezlí lovci věna jako Malet. A když mluvíme o něm, slyšel Wolfe z vaší konverzace dost na to, aby zjistil, že jsi kdysi byla s tím bastardem zasnoubená?“

„Myslím, že ne. Major nebyl tak blízko, aby to slyšel.“

Thorn si ulehčeně vydechl. „Bohudíky. Nebylo by dobré, aby se společenská smetánka dozvěděla, že jsi s ním kdysi měla tolik společného. Pověst o tom, že byl propuštěn z armády – a proč –, už pronikla do nejvyšších kruhů. Je tam persona non grata. Takže lidé by si o tobě mohli vytvářet nepodložené spekulace, kdyby vyšlo najevo, že sis před deseti roky toho darebáka málem vzala za muže.“

Zamrkala na Thorna. „Byl propuštěn? O tom nic nevím. Co se stalo?“

Přes bratrovu tvář přelétl stín. „Zeptej se Heywooda a Cass, jestli chceš znát celý ten příběh. Stačí, když řeknu, že Malet není v žádném případě přijatelný ctitel pro jakoukoli mladou dámu.“

„Co si pamatuju, ujistil ses, abych na to přišla sama,“ pronesla suše.

Bratr měl alespoň tolik slušnosti, že vypadal provinile. „Ty se na mě kvůli tomu pořád ještě zlobíš?“

„Nebuď absurdní. Zachránil jsi mě před hrozným osudem – sňatkem s kapitánem… panem Maletem.“ Příliš nevadí, žes mi při tom málem zničil budoucnost. „To všechno už je dávno pryč.“

„Lhářko,“ pronesl tiše její bratr. Když neopakovala své tvrzení, vzdychl si. „V každém případě bychom měli držet naše dávné spojení s Maletem před Wolfem v tajnosti. Necháme ho, aby předpokládal, že Malet se tě dnes snažil unést kvůli konfliktu s Heywoodem. Souhlasíš?“

„Samozřejmě.“ Ze samotné představy, že by major Wolfe věděl, jak hloupá v mládí byla, se jí sevřel žaludek, ačkoli nevěděla přesně proč. Bylo by přece něco jiného, kdyby toho bývalého námořního důstojníka měla v budoucnosti často vídat. Ale celá rodina odjíždí za několik dní do Londýna, zatímco on zůstane tady.

„Jsem rád, že se na tom shodneme,“ pokračoval Thorn. „Já si opravdu nemyslím, že by Wolfe někde roznášel drby, ale čím méně o tom bude kdokoli vědět, tím lépe.“

„To je jisté.“

Když bratr přešel ke dveřím a otevřel je, opožděně si uvědomila, že major Wolfe čeká venku. Ale proč? Že by mu Thorn chtěl nabídnout odměnu za to, že ji dnes zachránil?

Doufala, že ne. Major byl pyšný jako páv – a velice nevrlý. Nepřijal by to dobře.

„Pojďte dál, pane,“ vybídl ho Thorn. „Mám pro vás návrh, který bych vám rád předložil.“

Ach ne. To neznělo dobře.

Soudě podle obezřetného výrazu majora Wolfea, když vstupoval dovnitř, s ní v tom souhlasil. „O jaký návrh se jedná?“ zeptal se a střelil po ní tázavým pohledem.

Bezmocně pokrčila rameny. Neměla tušení, co tu její bratr peče.

„Jak asi víte,“ začal Thorn, „celá rodina se za několik dní přemisťuje do Londýna. Odjíždíme hned po Velikonocích.“

„Toho jsem si vědom,“ přisvědčil major a zkřížil paže na prsou.

„Rád bych, abyste se k nám připojil.“

„Troufám si říct, že ve vašem londýnském domě nebude o myslivce zrovna zájem,“ prohlásil podezíravě major Wolfe.

„To je pravda. Ale já vás tam nepotřebuju jako myslivce. Chtěl bych, abyste se stal Gwyniným osobním strážcem.“

3. kapitola

Zatraceně! Tohle tedy Joshua nečekal.

Věděla lady Gwyn, co její bratr plánuje? Jediný pohled na její nevěřícný výraz ukázal Joshuovi, že to vůbec netušila.

„I když souhlasím, že za těchto okolností by se vaší sestře nějaký strážce hodil,“ pravil Joshua, „vy, pane, jste určitě schopný Maleta dostatečně odstrašit.“

Vévoda zabubnoval prsty na stole. „Sestra říká, že nechce, abych se ochomýtal kolem, protože by to odstrašilo muže, kteří by se jí chtěli dvořit,“ pronesl ledově. „Ale většina lidí o vašem spojení s naší rodinou neví. Takže můžete dávat pozor na její nápadníky bez toho, že by si ostatní uvědomili, že to děláte.“

Lady Gwyn strnula. „Nepotřebuju u svého vstupu do společnosti žádnou chůvu.“

Thornstock vyklenul vyzývavě obočí. „Já bych námořního důstojníka jen stěží nazval chůvou. Očekávám, že tvoje ochrana pro něj bude dost nudnou záležitostí. Naštěstí mi nevadí slušně mu za takovou práci zaplatit.“

Joshua by věděl, jak ty peníze použít, ale kvůli nepřiměřené reakci na hlasité zvuky se chvěl už při samotné myšlence na Londýn. „Je třeba uvážit i další věci, vévodo. Jako třeba mou neschopnost sledovat pěšky Maleta, pokud se bude pohybovat rychle ve snaze s ní uprchnout. Nejspíš byste měl dát přednost někomu schopnějšímu.“

„Ale vy umíte střílet, ne?“ zeptal se Thornstock. „A používat kord? Grey říkal, že jste o Vánocích praštil jednoho z Maletových nohsledů tak, že se sotva odplížil. Zjevně umíte používat i pěsti. Takže běh je nejspíš jediná činnost, kterou moc nezvládáte.“

„Umím střílet, zapíchnout i praštit člověka, to ano, ale to není…“

„To mi ke spokojenosti zcela stačí.“ Vévoda vrhl kosý pohled na sestru. „Dokud budete mou sestru bránit všemi prostředky, které budete mít k dispozici, tak jsem spokojený.“

Joshuovi začalo docházet, že navzdory tomu, jaké problémy se mohou objevit, by mohla tato šance dostat se do Londýna také pracovat v jeho prospěch. Jeho dopisy se zjevně nedostaly až k ministru války, ale kdyby mohl navštívit ministerstvo osobně, třeba by byl schopen toho muže přesvědčit, aby ho poslal zpět k vojenskému námořnictvu za plný plat.

Než mohl Joshua položit jakoukoli otázku nebo dokonce souhlasit s tímto návrhem, lady Gwyn si odkašlala. „Předpokládám, že já do toho nemám co mluvit.“

„Samozřejmě že do toho máš co mluvit,“ řekl Thornstock. „Buď můžeš mít mě, abych na tebe ve společnosti dohlížel, nebo budeš mít majora Wolfea, který to bude dělat diskrétněji. Ale jeden z nás tě bude během tvé první společenské sezony doprovázet. Takže se musíš rozhodnout, který z nás to bude.“

„To moc na výběr nemám,“ pravila a přejela po Joshuovi pohledem, který nedokázal rozluštit. Byl to úlek? Hněv? Přitažlivost?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství lady Gwyn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.