Lov na SS

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Bill O‘Reilly, Martin Dugard

Lov na SS – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha je věnována mému synovi Spencerovi, který historii zbožňuje stejně jako jeho táta.

— Bill O’Reilly

Prolog

7. května 1945

Remeš, Francie,

2:41 ráno

Koná se hon na ďábla.

V jedné ze tříd technické školy École Professionelle připojuje nacistický náčelník štábu generál Alfred Jodl svůj podpis k velkému kusu kancelářského papíru a po téměř šesti příšerných letech válčení oficiálně vyhlašuje kapitulaci německé armády. Berlín padl. Nacistický Führer Adolf Hitler si vpálil kulku do hlavy; osobní strážce následně jeho tělo polil několika litry benzínu a zapálil jej. Jednotky spojeneckých sil (Spojených států amerických, Velké Británie a Sovětského svazu) se bez odporu valí Německem a rozprašují posledních pár ohnisek odboje, která dosud zbývají.

Navzdory pozdní hodině se kolem zdí třídy táhne šňůra novinářů a generálů, kteří poslouží jako svědci. Stěny jsou pokryté mapami, na nichž je vidět stav bojů v Evropě. Naposledy byly aktualizovány o pouhý den dřív. Ponurý okamžik německé porážky zaznamenávají kamery zpravodajských deníků a v místnosti je dusno kvůli intenzivnímu žáru jejich světýlek. Je přítomen i americký vrchní velitel generál Dwight Eisenhower, vrchní představitel spojeneckých sil v Evropě, ale na oficiálním podepisování se nepodílí. „Ike“ za sebe radši nechává jednat svého náčelníka štábu, generála Bedella Smithe.

„Tímto podpisem,“ oznámí Jodl nápadně pohnutým hlasem, „se německý lid a německé ozbrojené síly v dobrém i ve zlém odevzdávají do rukou vítěze.“

Ďábel ale není podroben zcela a totéž platí i o spoustě jeho přívrženců. Ti vědí, že skutky, jichž se za války dopustili, budou vnímány jako válečné zločiny. Vraždili a brutálně mučili nevinné lidské bytosti v natolik rozsáhlém měřítku, že slovo „zvěrstva“ jejich činy ani zdaleka nevystihuje.

Americká a britská zpravodajská služba založila těmto „válečným zločincům“ spisy. Na seznamu nejhledanějších osob byla vedle jmen vytištěna i zvláštní výzva „okamžitě zatknout“. V případě dopadení a usvědčení bude trestem smrt.

Poprava bude bezodkladná.

Pokud budou hledaní dopadeni.

Téměř tisíc kilometrů severozápadně od místa, kde generál Jodl kapituloval, dospěl nejnechvalněji proslulý nacistický vrah k rozhodnutí, že se vítězi ani omylem nevzdá. Místo toho se Reichsführer Heinrich Himmler dává na útěk. Tento masový vrah se nyní s hrstkou svých nejdůvěryhodnějších pobočníků skrývá na malém statku, kousek na sever od německého města Satrup. Himmler a jeho muži jsou členy nacistické polovojenské organizace, jež je v němčině známá pod názvem Schutzstaffel.

Zbytek světa těmto řezníkům říká jinak: esesáci.

Schutzstaffel znamená „ochranný oddíl“ a první čtyři roky po založení v roce 1925 bylo jeho hlavním úkolem hlídat nacistického vůdce Adolfa Hitlera. Když ale Hitler osmadvacetiletého Himmlera v roce 1929 jmenoval Reichsführerem (říšským vůdcem) SS, někdejší chovatel slepic se odmítl spokojit s pozicí obyčejného tělesného strážce. SS brzy začala shromažďovat tajné informace o Hitlerových nepřátelích a při náboru požadovala, aby uchazeči prokázali svou „rasovou čistotu“.

V roce 1933, když se Hitlerova národně socialistická strana chopila v Německu moci, se německé ozbrojené síly rozdělily na wehrmacht (tradiční armádu, námořnictva a letectvo německého státu) a SS, polovojenskou organizaci věrnou Hitlerovi a nacistické straně.

Hitler propůjčil Heinrichu Himmlerovi a SS rozsáhlé pravomoci, jež jim umožňovaly uvěznit všechny politické oponenty třetí říše: právníky, homosexuály, Romy, duševně zaostalé, katolické kněží a veškerou židovskou populaci. Vůbec poprvé v moderních dějinách se státní politikou stal antisemitismus. Z Židů najednou byli cizinci ve vlastní zemi, jelikož nová legislativa jim odňala zákonná práva a donutila je přestat se podílet na obchodování a průmyslu. Doslova každý muž, žena nebo dítě, kteří se odvážili proti Adolfu Hitlerovi ozvat, se ocitli ve smrtelném nebezpečí.

Heinrich Himmler ovládal domnělé nepřátele systémem vězení známých jako koncentrační tábory. Spravovala je divize SS, která byla proslulá svou krutostí, SS-Totenkopfverbände „oddíly umrlčí lebky“. Všichni členové SS, včetně její vojenské odnože proslavené pod názvem Waffen SS a strážců koncentračních táborů SS-TV, měli na čepicích odznaky ve tvaru lebky. Oddíly umrlčí lebky se dále vyznačovaly tím, že jejich příslušníci nosili vpravo na límci zvláštní odznak ve tvaru lebky a zkřížených hnátů.

Znak rozséval mezi nepřáteli třetí říše strach. Když v září 1939 vypukla válka, dosáhlo pronásledování Židů bezprecedentní úrovně: Z Německa, Rakouska a Československa jich byly tisíce vysídleny. Když se německá armáda pustila do války se zbytkem Evropy, SS už působila jako zcela nezávislý subjekt a odstraňovala Hitlerovy nepřátele i všechny, kdo byli prohlášeni za rasově nečisté. Téhož roku se na Himmlerův příkaz v celém Německu přistoupilo k vraždění postižených osob otravným plynem. V lednu 1942 byla tato metoda popravy nasazena i proti židovské populaci coby součást „konečného řešení“, jehož cílem byla totální genocida vyznavačů judaismu. Himmler se pyšnil osnováním brutálních způsobů transportace, mučení a zabíjení těch, kdo byli prohlášeni za zavrženíhodné. Ničil i jejich mrtvoly.

SS-Reichsführer Heinrich Himmler (vpředu vlevo), v jeho závěsu jde Reinhard Heydrich

„Konspirace či všeobecný plán s cílem vyhladit Židy byl uskutečňován s takovou metodičností a důkladností, že navzdory porážce Německa a úpadku nacismu nacisté svůj cíl z větší části splnili,“ prohlásí americký právní zástupce Robert H. Jackson v roce 1945 při obžalovací řeči, jíž zahájil norimberský proces s nacistickými válečnými zločinci.

V Německu, okupovaných evropských zemích a satelitech nebo státech, které s Německem kolaborovaly, zbývá jen zlomek někdejšího židovského obyvatelstva. Směrodatně se odhaduje, že z 9 600 000 Židů, kteří v nacisty ovládané Evropě žili, jich šedesát procent zahynulo. V někdejších vlastech se postrádá pět milionů sedm set tisíc Židů a zmizení čtyř milionů pěti set tisíc nelze vysvětlit běžnou úmrtností nebo migrací; nenacházejí se ani mezi vysídlenými osobami. Dějiny nepamatují, že by nějaký zločin byl kdy spáchán na tolika obětech nebo s tak promyšlenou krutostí.

Tyto vraždy naplánoval a na Hitlerovo naléhání vykonal Heinrich Himmler.

Britský deník The Times o něm píše jako o „nejzlověstnějším muži Evropy“.

Jiní mu říkají ztělesnění ďábla.

V Německu panuje chaos. Kvůli spojeneckému pozemnímu a leteckému bombardování jsou nejdůležitější města a přístavy ke konci války v troskách. Prosté vymoženosti jako elektřina a tekoucí voda často nebývají k dispozici. Jídla a dobytka je málo. Do nosu bije puch hromad odpadků a lidských výkalů, což ještě zhoršují rozkládající se mrtvoly, jichž se dosud nikdo nezbavil. Američané a Britové se ve všech koutech Německa snaží postarat o miliony osob vysídlených válkou a budují uprchlické tábory, aby mohli ubytovat a nakrmit ty, kdo nemají kam jít.

V příštích šesti měsících se evropské silnice zaplní přibližně dvaceti miliony lidí, kteří se před příchodem zimy vydají na dlouhý pochod domů. Všude na kontinentě je to běžný obrázek: Konec války s sebou celá staletí nesl živé výjevy vojáků a někdejších válečných zajatců, jak se společně vracejí ke svým blízkým. Druhá světová válka je v tomto ohledu stejná, jelikož němečtí vojáci se nyní promíchávají s polskými a ruskými zajatci, ale i jiná. Kvůli nacistickému úsilí vyhladit veškerou židovskou rasu totiž cesty překypují nedávno vysvobozenými obyvateli táborů smrti, snadno rozpoznatelnými podle rozedraného oblečení a vychrtlých těl.

Pro tyto vysídlené osoby, jak se Židům ke konci války říká, je putování trýznivé, jelikož nemají nejmenší ponětí, co je čeká. Nejdřív jim domovy a majetek sebrali Němci a teď Rudá armáda, která se blíží z východu. Po mnoha měsících a letech strávených v zajetí někteří vysídlenci doufají, že se budou moci pomstít. Proto ti, kdo vyhlazovací tábory přežili, zachovávají při chůzi duchapřítomnost. Pečlivě své spolucestující zkoumají, pozorně sledují Němce a Němky, po jejichž boku kráčejí, a hledají mezi nimi povědomé tváře někdejších vězeňských dozorců, aby na nich okamžitě vykonali brutální spravedlnost.[1]

1 Pojem „vysídlené osoby“ používali Spojenci pro všechny civilisty, kteří se po skončení války nacházeli za hranicemi své vlasti. Něco jiného byli „uprchlíci“, za něž se označovali jednotlivci, co byli ve své vlasti a neměli domov.

Členům kdysi obávané SS rozpad společnosti pomáhá. Umožňuje jim totiž schovat se mezi uprchlíky. Ale Heinrich Himmler není žádný anonymní úředníček (o to se postaraly zpravodajské týdeníky a fotografie), a tudíž je zaručeno, že pokud ho Spojenci dopadnou, bude za své zločiny stíhán. Himmlerovi je čtyřicet dva let, má manželku, milenku a čtyři děti: po dvou od každé ženy. Je hubený, měří metr sedmdesát pět, má malou bradu a zuby, které jsou na jeho ústa naopak příliš velké. Kvůli špatnému zraku musí nosit brýle a na jeho tělesném vzhledu není nic, co by vypovídalo o síle. Tento muž ve středním věku je však zodpovědný za smrt milionů.

V rámci příprav na útěk si Himmler oholí prošedivělý knír. Brýle s drátěnými obroučkami, jeho charakteristický doplněk, jdou stranou a vystřídá je černá páska přes oko. Uniformy ověšené vyznamenáními letí do koše a místo nich nastupuje ošuntělé oblečení příslušníka tajné polní policie, poddůstojníka Heinricha Hitzingera, kterého SS před několika měsíci zavraždila, jelikož se provinil „poraženeckou náladou“.

Hlavní nacistické koncentrační tábory za druhé světové války

Pro případ, že se vše zvrhne, si Himmler do oděvu schová ampulku s kyanidem. Kdyby skleněnou nádobku prokousl, do jeho organismu by se dostala smrtící dávka jedu a do patnácti minut ho zabila. Jed u sebe mají i Himmlerovi esesáčtí spolucestující. Zatímco se chystají na život na útěku, i oni pozmění svůj vzhled, odstraní si z oděvu nacistické odznaky a do kapes si zastrčí nové doklady. Hlouček prchajících tvoří Himmlerův tělesný strážce Josef („Sepp“) Kiermaier, Reichsführerův hlavní asistent dr. Rudolf Brandt, esesácký chirurg dr. Karl Gebhardt, plukovník SS Werner Grothmann a major Heinz Macher. Otto Ohlendorf, generálmajor SS, se rozhodne cestovat samostatně.

Ohlendorf je teprve monstrum: Vůdce mobilních oddílů smrti, které prosluly pod názvem Einsatzgruppen, doprovázely vojenské jednotky a vyhlazovaly civilní populaci. Když Německo v červnu 1941 vtrhlo do Sovětského svazu, dobyté území bylo vydrancováno a všechen ukořistěný dobytek, obilí a stroje využity k zásobování německé říše. Sovětští váleční zajatci nedostávali jídlo a přibližně dva miliony jich zemřelo hlady. Současně jednotky pod Ohlendorfovým vedením hromadně zatýkaly židovské obyvatele. Za jeho působení bylo víc než devadesát tisíc lidí zabito buď kulkou do hlavy, nebo v pojízdných plynových komorách.

Naši lotři mají v úmyslu vydat se na jih k pohoří Harz ve středním Německu a skrýt se tam, načež by nejspíš prchli dál na jih do Alp nebo ze země úplně odešli. Není to žádná náhoda. Heinrich Himmler už déle než rok ví, že válku v Evropě nelze vyhrát. Proto horečnatě pomáhal zřídit aparát „čtvrté říše“, aby zajistil, že poválečné Německo bude mocné. Samotný Adolf Hitler tvrdil, že nacistická říše potrvá tisíc let. Himmler a jeho esesáci jsou odhodlaní tento příslib splnit.

V následujících letech budou někteří badatelé považovat za zdroj této naděje tajnou schůzku, jež se konala 10. srpna 1944 v hotelu Maison Rouge ve francouzském Štrasburku. Přísně utajovaného setkání se zúčastnili mimo jiné přední němečtí průmyslníci a bankéři. Nacističtí činitelé a němečtí průmyslníci nicméně netušili, že na schůzce byl přítomen i přestrojený francouzský agent vojenské zpravodajské služby. Na stole Cordella Hulla, amerického ministra zahraničí, brzy přistála agentova zpráva o plánech nacistů.

„Představitelé německého průmyslu si musí uvědomit, že válku není možné vyhrát,“ stálo v dokumentu proslaveném jako Red House Report, „a je nezbytné přijmout opatření, jimiž se položí základ poválečného obchodního tažení. Každý průmyslník musí navázat styky a spojenectví se zahraničními firmami, je však třeba učinit tak jednotlivě a nevzbudit při tom podezření.“

Zpráva dále uváděla: „Oni sami se rovněž musí připravit na financování nacistické strany, která bude nucena odejít do ilegality.“

Nejnestydatější částí tohoto plánu ale byl nejspíš předpoklad, že německé společnosti začnou působit v zahraničí a své vazby na Německo a nacisty budou skrývat. Takto by prováděly průmyslovou špionáž a systematicky napomáhaly výslednému návratu Německa na vrchol vojenské moci.

Těm, kdo se na štrasburskou schůzku dostavili, bylo například připomenuto, že patent na nerezovou ocel patří rodině Kruppů i společnosti American Chemical Foundation. Za možnost patent na ocel využívat vděčily rodině Kruppů i kolosy jako U. S. Steel, a tudíž představovaly pravděpodobný cíl infiltrace nacistickými špehy.

„Úřady budou zřizovány ve velkých městech, ve kterých panuje největší pravděpodobnost úspěšného utajení, i v malých vesnicích poblíž zdrojů vodní energie, kde půjde předstírat zkoumání rozvoje vodních zásob. O existenci těchto subjektů bude vědět pouze několik málo představitelů každého průmyslového odvětví a vedoucí nacistické strany. Každý úřad bude mít ve straně přiděleného styčného důstojníka,“ uzavírala zpráva.

Poslední výhoda, jež by účast průmyslových koncernů zaručila, byla finančního rázu: „Jakmile strana zesílí dostatečně na to, aby se znovu ujala vlády nad Německem, úsilí průmyslníků a jejich spolupráce budou odměněny úlevami a objednávkami.“

Setkání ve Štrasburku se nacistům vyplatilo. Z Německa bylo korporacím v neutrálních státech jako Španělsko, Švýcarsko, Portugalsko a Argentina vyvedeno víc než 500 milionů dolarů. Z těchto peněz budou za čas anonymně zakoupeny stovky společností.[2]

2 Tento odhad vychází ze zprávy amerického ministerstva financí z roku 1946.

Aby plán uspěl, je naprosto zásadní nejenom propašovat z Německa bohatství, ale i umožnit vlivným nacistickým vůdcům uniknout. Právě s tím Heinrich Himmler počítá.[3]

3 Panují domněnky, že úniku nacistů napomohla skupina známá jako ODESSA (Organisation der Ehemaligen SS-Angehörgien), složená z někdejších činitelů SS. Tato organizace byla údajně natolik tajnůstkářská, že se dodnes vedou diskuse o datu jejího založení i o tom, zda o ní Himmler věděl. Jsou dokonce tací, kteří tvrdí, že vůbec neexistovala, přestože velké množství důkazů svědčí o opaku.

Zda Himmler a jeho přisluhovači skončí vysoko v Alpách, nebo v nějaké odlehlé lokalitě typu jižní Afrika či Jižní Amerika, se neví. Útěk je ale velice reálnou možností. Stačí, aby neotáleli. Jejich cesta začne v konvoji složeném ze čtyř mercedesů. Ten bude zanedlouho příliš nápadný, ale cestovat autem je prozatím nejrychlejší a nejefektivnější. Himmlerovi nohsledi se nicméně dopustí zásadní chyby: Před odjezdem se oblečou do uniforem příslušníků tajné polní policie. Netuší totiž, že se uskupení nalézá na jedné z nejvyšších příček spojeneckého seznamu sledovaných organizací.

S příchodem 12. května, pět dní po kapitulaci Německa, Himmlerova karavana obezřetně urazila téměř 200 kilometrů. Cestující přespávají na polích a v železničních stanicích, podobně jako spousta těch, kdo se nyní potulují Evropou. Nacistům jejich plán útěku podle všeho vychází.

V přístavním městě Brunsbüttel u Severního moře narazí Himmlerova skupina na první překážku: osmikilometrové ústí Labe. Neexistuje způsob, jak by se auta mohla přes vodu dostat, takže nacisté musí od této chvíle putovat pěšky. Obestřen noční tmou dá Himmler místnímu rybáři 500 marek, aby skupinu převezl na protější břeh.

Himmlerův útěk, 7.–22. května, 1945

Ráno Himmler a jeho muži splynou s davem vojáků, jimiž se silnice hemží. Teď už na sobě má motocyklistický plášť z modré kůže a pod ním civilní oblečení. Není tak silný jako jeho společníci, a proto major Macher a plukovník Grothmann zpomalí, aby jim stačil. Ti dva jsou oblečení do dlouhých zelených vojenských svrchníků, za všech okolností jdou pár kroků před Himmlerem a neustále se ohlížejí, aby zaručili jeho bezpečí. Dny jsou plné pomalého, ubíjejícího pochodování, po němž následují noci na polích ve společnosti stovek dalších lidí. Jídla a vody je málo a soukromí schází úplně, ale kdyby nic jiného, aspoň je Himmler na svobodě.

Osmnáctého května dorazí zástup do městečka Bremervörde, západně od Hamburku. Britská 51. pěší divize zde na mostě přes řeku Oste zřídila kontrolní stanoviště.

Jelikož Heinrich Himmler a jeho lidé nevědí, zda je bezpečné pokusit se o přechod, rozhodnou se zastavit a probrat, co dál.

Himmler je nervózní, ale poohlédnout se, zda na břehu řeky není nějaký jiný přechod, ho nenapadne. Kdyby ho to napadlo, on i jeho společníci by Oste bez problémů překročili u nedalekého brodu a poté pokračovali v cestě na jih.

Je to další chyba, jíž se Himmlerova skupina dopustí.

Reichsführer vyšle svého osobního strážce Josefa Kiermaiera, aby kontrolní stanoviště prověřil a posoudil míru nebezpečí. Právě věrný Kiermaier o několik týdnů dříve navrhl, aby Himmler a jeho stoupenci utekli z Německa letadlem. Tehdy Berlín pořád nebyl ztracen. O letadla neměl člověk jako Himmler nouzi. Reichsführer se ale domníval, že se mu podaří vyjednat se Spojenci separátní mír, a příležitost k útěku nevyužil. Doufal v rozštěpení anglo-sovětského spojenectví. Vůbec poprvé za téměř dvě desetiletí, kdy Adolfu Hitlerovi sloužil, proti němu kul pikle.

„Naším cílem,“ prohlásí Otto Ohlendorf o plánu spiknout se se Spojenci, který Himmler a jiní vrchní nacističtí činitelé v dubnu 1945 potají zosnovali, „nebylo klást odpor, nýbrž Spojencům dovolit, aby postoupili k Labi, ale až po uzavření nepsané dohody, že řeku nepřekročí a po zbytek bojů na východě nám budou krýt týl. Tito lidé, kteří v ostatních ohledech byli poměrně střízliví, se stále domnívali, že máme proti východu slušnou šanci.“

Himmlerův plán se samozřejmě nevyvedl.

Když se Adolf Hitler o Himmlerově dvojakosti dozvěděl, zbavil ho velení nad SS, vyloučil ho z nacistické strany a nařídil jeho zatčení. Poslední rozkaz splněn nebyl, protože Hitler o pár dní později spáchal sebevraždu.

Tou dobou už příležitost uniknout z Německa letadlem dávno pominula. Himmler a jeho kumpáni zůstali na severu příliš dlouho.

Himmler se ještě 9. května domníval, že by mohl bojovat po boku Spojenců a porazit sovětskou armádu, která Německem postupovala z východu. Ačkoli německá armáda se již vzdala, Reichsführer napsal dopis britskému polnímu maršálovi Bernardu Law Montgomerymu. Otto Ohlendorf psaní zredigoval a Himmler je následně předal pobočníkovi, aby je Montgomerymu doručil. Útěk odložil a zoufale čekal na odpověď. Žádná nepřišla.

Cenu za jeho průtahy nyní zaplatí Sepp Kiermaier. Briti Himmlerova osobního strážce zadrží do doby, než proběhne podrobnější vyšetřování.

Heinrich Himmler se však z nějakého důvodu mylně domnívá, že jeho ochránce kontrolním stanovištěm prošel a je v bezpečí. Spolu se svými společníky ke stanovišti přistoupí, na sobě uniformu příslušníka tajné polní policie. Blokáda je osazená skupinou bývalých ruských zajatců, kteří Himmlerovo podezřelé uskupení bezodkladně zadrží a předají Britům.

Heinrich Himmler je ve vazbě, ale nikdo si to zatím neuvědomuje.

Kapitán Tom Selvester celý svůj dospělý život strávil v armádě a bezpečnostních složkách. Tento mladý rodák ze skotského Edinburghu si odsloužil sedm let ve skotském pěším praporu Black Watch a stal se policistou v civilu sloužícím ve skotských policejních složkách, načež se krátce před vypuknutím války vrátil k Black Watch, kde mu byla udělena hodnost nadporučíka. V Den D se vylodil v Normandii a nyní velí civilnímu vyšetřovacímu táboru číslo 031, nedaleko německého Lüneburgu.

„Minulý týden ve středu jako obvykle dorazilo nákladní auto s podezřelými,“ vypoví Selvester později. „Lidí, co v něm byli, jsem si moc nevšímal.“

Ale Heinrich Himmler, dosud v převleku za poddůstojníka Heinricha Hitzingera, si kapitána Selvestera všimne. Chce se s ním sejít. Žádost o schůzku je vyřízena, ale Selvester ji zamítne. „Byl jsem zaneprázdněný,“ řekne.

Himmler však trvá na svém. Je přesvědčený, že jeho postavení coby Reichsführer udělá na spojenecké činitele dojem a vyslouží mu uctivé zacházení. Rovněž doufá, že se s ním spojí polní maršál Montgomery. Je to pomýlená domněnka, ale takový byl Himmler odjakživa.

Uplyne několik hodin. Konečně se rozčílený Selvestr uvolí s vězněm, který nosí pásku přes oko, sejít. Himmler je spolu s majorem Macherem a plukovníkem Grothmannem uveden do Selvesterovy kanceláře.

„Vstoupili tři muži,“ bude Selvester vzpomínat. „Od pohledu churavý, otrhaný Hitzinger, jak si říkal, a jeho dva rozložití adjutanti.“

Himmler počká, dokud v místnosti nejsou všichni. Potom si z oka sundá pásku a nasadí si brýle s drátěnými obroučkami.

„Jmenuji se Heinrich Himmler,“ oznámí hrdě.

Selvester ovšem ví, kdo je, jakmile brýle vytáhne.

V sedm hodin ráno v den svého dopadení je Himmler umístěn pod ozbrojený dohled, svlečen do naha a prohledán. Když je u něj objevena ampulka s kyanidem, zaprotestuje. „Mám v ní léky,“ tvrdí. „Pomáhají mi od bolestí břicha.“

Poté Reichsführer dostane šaty na převlečení. Navzdory svým námitkám je nucen vzít si britskou bojovou uniformu, včetně bot bez tkaniček. Je před něj předložena lehká večeře složená z chleba, sýra a čaje, ale on se jí sotva dotkne. Chce se vykoupat a jeho žádosti je vyhověno.

V zájmu potvrzení totožnosti ho Selvester požádá, aby na ukázku poskytl svůj podpis. Ten je následně porovnán se známým vzorkem Himmlerova písma z nedalekého britského ústředí. Ukáže se, že Selvester opravdu stojí tváří v tvář nechvalně proslulému masovému vrahovi. „Ani trochu mi nepřipadal jako nějaký arogantní nacistický tyran. Byl to prostě jen obyčejný, ošuntělý člověk v kožené motocyklové bundě,“ uvede kapitán.

Ve 21:45 dorazí plukovník Michael Murphy, velitel zpravodajské služby 2. britské armády, aby za Himmlera převzal osobní zodpovědnost. O hodinu později, po přesunu do druhého britského zařízení, je nařízeno, aby byl Himmler opět vysvlečen a prohledán. Sundá si veškeré oblečení, kromě ponožek a bot. Ošetřujícím lékařem je kapitán C. J. Wells ze zdravotních jednotek královské armády. Metodicky prozkoumá prostor mezi Himmlerovými hýžděmi, jeho nozdry, uši i místa mezi prsty na rukou a na nohou. Himmler se nevzpírá, přestože musí snášet, že mu cizí muž důkladně prozkoumává ty nejintimnější partie. Celému procesu přihlížejí tři očití vojenští svědci.

Wells ve své zprávě, napsané ve třetí osobě, popíše vyšetření takto: „Poté, co vězně důkladně prohledal, zaměřil se na jeho ústa. Všiml si, že z dolního dásňového žlábku levé tváře trčí drobný modrý předmět.“

Wells strčí Himmlerovi prst do úst, aby z nich onu zvláštní položku vyšťoural, jenže nacista se mu do něj zahryzne. Lékař ucukne a Himmler skleněnou ampuli rozdrtí mezi stoličkami. Malou ordinaci zaplní smrtící aroma kyanovodíku. Wells si uvědomí, že objevil druhou ampulku s kyanidem, Himmlera popadne a strčí mu hlavu do mísy s vodou, která se v místnosti nachází právě proto, aby v případě potřeby bylo možné jed vymýt. Chytí Himmlera za jazyk, aby mu zabránil jed spolknout, a je odměněn několika dalšími kousanci.

Major Norman Whitaker, jeden z vojenských pozorovatelů, Wellsovi pomáhá dostat Himmlera pod kontrolu. „Z toho prasete vycházelo příšerné úpění a chrčení,“ zavzpomíná Whitaker.

Netrvá dlouho a Himmlerovo tělo ochabne, ale boj za jeho záchranu trvá ještě patnáct minut. Wells se nacistu dokonce pokusí resuscitovat, a riskuje tak vlastní život, je to ale bezvýsledné.

Heinrich Himmler je mrtev. Brzy bude pohřben v neoznačeném hrobě v lese kousek od Lüneburgu.

Ďábel dostal, co si zasloužil.

Existuje ale spousta nacistických válečných zločinců, kteří se aktivně vyhýbají spravedlnosti. Napomáhá jim při tom chaos a zmatek, jelikož poválečným Německem se přesouvají miliony lidí. Adolf Hitler a Heinrich Himmler sice již nežijí, ale někteří z nejbrutálnějších vrahů třetí říše ze spojenecké smyčky vyklouzli. Martin Bormann, Hitlerův osobní tajemník, zůstal ve Führerově podzemním bunkru v Berlíně ještě tři dny poté, co se Hitler zastřelil. Poté tento SS-Reichsleiter, jehož Hitler osobně pověřil tím, aby se po válce ujal nacistické strany, zmizel.

Čtyřiatřicetiletý lékař jménem Josef Mengele mezitím uhání z východu na západ, vyděšený představou, že by ho dopadla postupující sovětská armáda. Tento SS-Hauptsturmführer známý jako anděl smrti prováděl úděsné lékařské pokusy na vězních v Osvětimi, smutně proslulém koncentračním táboře v Polsku. Mengele měl na svědomí vraždu tisíců nevinných lidských bytostí a dobře ví, že pokud bude dopaden, skončí na šibenici. Doufá, že se mu podaří splynout s tisíci vysídlených osob, které se houfují na německých silnicích. Klaus Barbie, neblaze známý „lyonský řezník“, jenž nejenom mučil a zabil tisíce francouzských občanů, ale rovněž nařídil deportaci dětí do Osvětimi, ve Francii úspěšně proklouzl mezi prsty partyzánům, kteří usilují o jeho popravu.

A v Rakousku se všem na očích skrývá SS-Obersturmbannführer Adolf Eichmann, pravděpodobně nejbezcitnější nacista vůbec a člověk zodpovědný za smrt milionů. Vrátil se ke své rodině v Linci, jako by k žádné válce nedošlo.

Tito čtyři muži (Bormann, Mengele, Barbie a Eichmann) jsou mezi tisícovkami válečných zločinců z řad SS, kteří se tiše vytratí. Nacistická poválečná mašinerie jim pomůže získat pasy, překročit hranice a začít nový život ve spřátelených zemích.

Aby se tak nestalo, malá skupinka mužů, kteří si zakrátko budou říkat „lovci nacistů“, začne organizovat týmy atentátníků a únosců.

Schyluje se k lovu na SS.

1

26. prosince 1945

Fort Dix, New Jersey,

ráno

Benjamin Ferencz byl konečně propuštěn z armády. Od skončení války uplynulo sedm měsíců a téměř stejná doba uběhla od chvíle, kdy se Heinrich Himmler zabil. Nedůtklivý pětadvacetiletý právník s titulem z Harvardu vstoupí do vojenského demobilizačního střediska, zalitého bledým poledním světlem, v ruce propouštěcí papíry, dychtivý vrátit se domů do New York City.

Ačkoli měří jen metr a půl, celou válku odsloužil jako řadový voják v aktivní službě. Než armádu napadne využít jeho zkušenosti s právem, přežije seržant Ferencz vylodění v Normandii, spojenecký postup Francií i bitvu v Ardenách. Roku 1945 je převelen z dělostřelecké jednotky na ústředí 3. armády generála George S. Pattona. Zrovna se tam zřizuje zbrusu nová jednotka, známá jako oddělení pro válečné zločiny. Benny Ferencz je jedním z jejích prvních členů.

O Ferenczovi je známo, že se otevřeně vzpouzí nadřízeným. „Nejsem příležitostně neposlušný,“ opravil důstojníka, který ho takto v úřední složce charakterizoval. „Jsem neposlušný skoro pořád. Nehodlám se řídit rozkazy, o nichž jsem přesvědčen, že jsou pitomé nebo nezákonné.“

Právě tato nezávislost mu však umožní dělat práci, s níž by se popral jen málokdo. Tento rodák z New Yorku cestuje bez doprovodu v džípu, na jehož karosérii jsou nastříkána německá slova „Immer Allein“ (vždy sám). Byl mu zadán příšerný úkol: Vstoupit do koncentračních táborů okamžitě po jejich osvobození a shromáždit důkazy o zvěrstvech, jež se v nich páchala.

Benny Ferencz se narodil do židovské rodiny v rumunské Transylvánii. Kdyby se rodiče před jeho prvními narozeninami bývali nerozhodli emigrovat do Spojených států, s nejvyšší pravděpodobností by byl zatčen a poslán do tábora smrti. V tomto ohledu měl štěstí, poněvadž netrvalo dlouho a Spojené státy před rostoucím útlakem Židů, který v Německu probíhal, zavřely oči. Mezi lety 1933 a 1943 smělo do Ameriky imigrovat pouhých 190 000 Židů – malý zlomek těch, kdo žádali o azyl.

Ferencz má živou fantazii, a zatímco o samotě projíždí nepřátelským německým venkovem, představuje si sám sebe jako vojenskou obdobu osamělého jezdce.

Ve skutečnosti je tento brooklynský odchovanec něčím daleko smělejším: prvním lovcem nacistů na světě.

„V zásadě si všechny byly velmi podobné,“ popíše Ferencz, jaké měl pocity, když do táborů smrti vstupoval. „Pozemky tábora byly posety mrtvými těly, hromadami kůže a kostí, mrtvolami nakupenými před hořícími krematorii jako dříví do kamen bezmocnými kostrami sužovanými průjmem, úplavicí, tyfem, tuberkulózou, zápalem plic a jinými neduhy. Ti lidé se dávili na zemi nebo na palandách prolezlých vešmi a pouze jejich zubožené oči prosily o pomoc. Na vděčný úsměv se jich zmohlo jen pár. Moje mysl odmítala přijmout, co mé oči viděly. Vztyčila ochrannou zeď, aby mi umožnila pracovat v prostředí, jež se mi jevilo jako strašlivá noční můra. Uzřel jsem peklo.“

Ačkoli Ferencz nebyl kvalifikovaným vyšetřovatelem, zadaný úkol od něj vyžadoval všímavost detektiva. V každém táboře se ze všeho nejdřív zastavil v Schreibstube (táborové kanceláři) a pečlivě si prostudoval úřední spisy. Sklon vést si podrobnou evidenci Němce nakonec zničil: Byly v ní svědomitě zaznamenány datum a příčina smrti každého vězně. Vedle jmen se velice často objevovala poznámka „auf den Flucht erschossen“ (zastřelen při pokusu o útěk).

„V angličtině,“ napíše Ferencz, „by se tomu říkalo vražda.“

Z puntičkářsky vedených složek se dozví, kdy do tábora dorazily vlaky, z jaké země přijížděly a kolik vězňů v nich přicestovalo. Po třech letech bojové služby mu jeho práce přijde nesmírně intenzivní, přesto přináší určité uspokojení. Po čase ale ta úděsná dřina začne mladého právníka vysilovat.

„Nemůže být pochyb o tom,“ napíše, „že zkušenosti s prací vyšetřovatele válečných zločinů spáchaných v nacistických vyhlazovacích centrech mi způsobily nesmazatelné trauma.“

Nejhrůznější dojem v něm zanechá tábor v Ebensee. Po osvobození „několik vězňů chytilo jednoho z dozorců SS, zatímco se snažil uprchnout. Soudě dle urputnosti napadení se nejspíš jednalo o velitele tábora. Nejprve jej nemilosrdně zbili. Poté ho pomalu upekli zaživa: Několikrát ho zasunuli do pece a zase jej z ní vytáhli.

Sledoval jsem to, aniž bych jakkoli zasáhl,“ napíše Ferencz. „Nebylo mou povinností tomu zabránit, přestože jsem mohl. A upřímně řečeno jsem nepociťoval potřebu se o něco takového pokoušet.“

Ferenczova dřina se 21. listopadu 1945, kdy první nacističtí váleční zločinci stanou v německém Norimberku před soudem, dostane na titulní stránky novin. Jeho to ale nezajímá. Jediné, o co Benny Ferencz stojí, je vrátit se domů. A tak den po Vánocích 1945, když je válka u konce a on je z armády propuštěn, od lovení nacistů upustí. Plánuje oženit se s Gertrudou, svou dlouholetou milou. Co bude dál, netuší. Podobně jako deset milionů amerických vojáků, kteří přijeli z války, nemá zaměstnání a doufá, že o nějaké brzy zavadí.

Jedním si je však jistý: Do Německa se víckrát nevrátí.

Mýlí se.

V den Himmlerovy smrti se Spojencům v Lüneberku povede zadržet generála Ottu Ohlendorfa, někdejšího vůdce Einsatzgruppen, pojízdných oddílů smrti. Ohlendorf se od Heinricha Himmlera oddělil krátce před tím, než byl Reichsführer dopaden. Generál má smůlu a skončí v rukou Britů místo Američanů. Americká zpravodajská služba Office of Strategic Services stíhání válečných zločinů nijak agresivně neprosazuje. Naopak členy nacistické strany verbuje ke špionáži proti Sovětskému svazu. Aristokratický Allen Dulles, staniční velitel OSS ve Švýcarsku, dokonce činnost Bennyho Ferencze podkopává a bezpočtu předních nacistů pomáhá. Je to neuvěřitelné, ale útočiště u OSS nalezne i Klaus Barbie, lyonský řezník.

V březnu, když spolu Německo a Amerika dosud zuřivě válčí, do Curychu ve Švýcarsku (neutrální zemi) odcestuje generál Karl Wolff, další vysoce postavený činitel SS. S Dullesem si sednou a společně prodiskutují brzkou kapitulaci německých sil v Itálii. Wolff ale sleduje ještě jeden cíl: Vzbudit v šéfovi americké špionáže dojem, že jakmile se Německo definitivně vzdá, mohl by mu být k ruce.[4]

4 K jednotlivcům, jejichž názory a expertíza zapadaly do jeho agendy, byl Dulles celou svou kariéru notoricky shovívavý. Jedním z takových jednotlivců byl i generál Wolff. Ačkoli byl po válce zatčen a kvůli svému působení v SS strávil nějaký čas ve vězení, později údajně pracoval pro CIA. Roku 1984 zemřel ve věku čtyřiaosmdesáti let.

Ale generál Otto Ohlendorf, odznak SS číslo 880, žádné takové vazby na OSS nemá, a tudíž není nijak chráněn před právní zuřivostí Bennyho Ferencze.

A ta brzy udeří v plné síle.

2

1. října 1946

Norimberk, Německo,

9:00

Kat čeká.

Dnes ráno se koná poslední den soudu, který se do dějin zapíše pod názvem norimberský proces. Jeho účelem je nejenom stíhat nejvýše postavené nacistické válečné zločince, ale i světu jednou provždy vyjevit skutečný rozsah zvráceností, jichž se dopustili.

Obžalovaní nacisté sedí na lavici ve velké soudní síni Justičního paláce. Za nimi s rukama sepnutýma za zády stojí řada amerických dozorců v bílých helmách. Příslušníci této bezpečnostní jednotky u sebe nemají střelné zbraně, jelikož panují obavy, že by se některý z obžalovaných mohl pistole zmocnit a zahájit v síni palbu. Proto každý dozorce svírá krátký policejní obušek, aby v případě potřeby mohl násilím zjednat pořádek. Vrchním žalobcem za Spojené státy je Robert H. Jackson, soudce nejvyššího soudu a někdejší generální prokurátor USA. „Proces započal 20. listopadu 1945 a vyžádal si 216 dní soudního řízení,“ shrne Jackson ve zprávě pro amerického prezidenta Harry S. Trumana. „Obžaloba předvolala a vyslechla třicet tři svědků. Ve prospěch obhajoby vypovídalo šedesát jedna svědků a devatenáct obviněných. Dotazy obhajoby zodpovědělo dalších 143 svědků. Řízení proběhlo a bylo zaevidováno ve čtyřech jazycích (angličtině, němčině, francouzštině a ruštině) a obžalobě i právním zástupcům obviněných byl denně poskytován zápis vyvedený v požadovaném jazyce. Anglický přepis řízení má více než 17 000 stran. Byl pořízen zvukový záznam veškerého řízení, a to v jazyce, v němž původně proběhlo. V rámci přípravy na proces bylo prostudováno či prošetřeno přes 100 000 ukořistěných německých dokumentů, z nichž asi 10 000 postoupilo do fáze intenzivního šetření, jelikož padlo rozhodnutí, že by mohlo mít důkazní hodnotu.“ V Norimberku bylo předloženo více než 25 000 získaných snímků a spolu s nimi předstoupil i Hitlerův osobní fotograf, který většinu z nich pořídil. Přes 1 800 fotografií bylo vybráno a připraveno k použití coby důkazní materiál. V rozsudku tribunálu se uvádí: „Argumenty hovořící proti obviněným se tedy z velké části opírají o dokumenty, jež sami vytvořili.“

Z procesu se vyklube fenomén, který uchvátí celý svět. Každý den mu přihlíží čtyři sta diváků. Výpovědi zachycují dopisovatelé z více než tří set sdělovacích prostředků třiadvaceti zemí.

Nejočekávanější výpověď začne 13. března 1946, kdy na lavici svědků usedne Hermann Göring. Devátého května 1945 ho zatkl 636. prapor stíhačů tanků americké 7. armády. Göring se mylně domníval, že bude přímo s generálem Dwightem Eisenhowerem moci vyjednávat o své svobodě, a tak se v bývalém ústředí SS na zámku Fischhorn v bavorských horách americkým jednotkam vzdal. Jedná se o nejmocnějšího představitele nacistů, který před soudem stane, a jeho vystoupení je očekáváno s napjatým dechem. Coby velitel německého letectva (Luftwaffe) žil pestrý život. Vyrostl na zámku pouhých padesát kilometrů od místa, kde teď sedí. Jeho otcem byl vládní činitel, jehož manželka neskrývaně spala s majitelem zámku. Malého Hermanna poslali do internátní školy a potom na vojenskou akademii. Zdálo se, že je předurčen ke kariéře v pěchotě, ale jeho troufalost jej přivedla do světa letectví. Na leteckou školu ho původně nepřijali, přesto byl ke konci první světové války jedním z nejlepších stíhacích letců v Německu, esem, které si připsalo dvacet dva sestřelů. Tou dobou už stoupal na kariérním žebříčku a stal se velitelem Jagdeschwader 1, přezdívané „létající cirkus“.[5]

5 Létajícímu cirkusu dříve velel Manfred von Richthofen, nejlepší německý stíhací letec první světové války. Richthofen, známý pod přezdívkou „rudý baron“, si na konto připsal osmdesát vzdušných vítězství, než 21. dubna 1918 padl v boji.

Hermann Göring (v bílé uniformě), stíhací eso za první světové války a vůdce německého Luftwaffe, zachycen v roce 1940

Arogantní Göring se porážkou Německa v první světové válce hluboce trápil a věřil, že Židé a slabá německá vláda se na německém lidu dopustili zrady. Jednou zaslechl projev mladého bývalého vojáka, který jeho názory sdílel. Adolfu Hitlerovi bylo teprve třicet tři let, když ho Göring v Mnichově roku 1922 slyšel mluvit. Göring s programem Hitlerovy nacistické strany natolik souzněl, že do ní hned druhý den vstoupil. Hitler se mu odvděčil a pověřil ho velením nad Sturmabteilung (SA), rodícím se polovojenským křídlem strany. Jak Hitler nabýval na moci, byl mocnější i Göring.

„Zamlouval se mi,“ znělo Hitlerovo prosté vysvětlení, když se jej lidé ptali, proč Göringa tolikrát povýšil.

Mezi lety 1941 a 1945 působil Göring jako německý vicekancléř, druhý nejdůležitější člověk v zemi. Kromě toho, že byl Reichsministrem německých vzdušných sil, se staral i o lesnictví a hospodářství. Roku 1940, krátce po pádu Francie, mu Hitler udělil titul Reichsmarschall des Grossdeutschen Reiches neboli říšský maršál Velkoněmecké říše, nejvyšší vojenskou hodnost nacistického Německa. Mladý švihácký pilot v průběhu let nakynul a slovy nejednoho Němce se změnil v „der dicke Hermann“ (tlustého Hermanna). V pití a jídle se rozhodně neomezoval. Choval lvy jako domácí mazlíčky, zabavoval významná umělecká díla a navrhoval vlastní zdobné uniformy. Vedle asketického Hitlera se jevil jako bonviván, podceňovaný všemi, kdo nevěděli o jeho nezměrném intelektu a touze po moci.

Göring na lavici svědků nezklame. Střídavě okouzluje a filozofuje. Jeho vystoupení je natolik velikášské, že si jím u zbylých obžalovaných vyslouží opovržení.

Albert Speer, bývalý nacistický ministr zbrojení, napíše: „Hermann Göring, hlavní účastník procesu, na sebe nabubřele vzal plnou zodpovědnost, pročež zapojil veškerou svou protřelost a energii a zapřel, že by sebeméně nesl konkrétní vinu. Býval to zpustlý parazit, avšak ve vězení objevil své staré já a projevoval duchapřítomnost, inteligenci a pohotovost, jaká u něj nebyla patrná již od raných dnů třetí říše.“

Devět dní poté, co na lavici svědků usedl, ji Göring konečně opustí. Žádný obviněný nebude vypovídat tak dlouho jako on. „Nepohánělo mě nic než horlivá láska k mému lidu, zájem o jeho spokojenost, svobodu a život. Nechť jsou mi Všemohoucí a německý lid svědky,“ vstane a uvede na závěr.

Prvního října zazní rozsudek: Dvanáct obžalovaných je odsouzeno k smrti, tři k doživotnímu vězení, čtyři k odnětí svobody na deset až dvacet let a tři jsou zproštěni viny.[6]

6 Osvobozeni byli rozhlasový hlasatel Hans Fritzche, průmyslník Gustav Krupp a bankéř Hjalmar Schacht. Fritzche byl shledán nevinným, Krupp omluven ze zdravotních důvodů a Schacht nějakou dobu strávil v německém koncentračním táboře, což posloužilo jako důkaz jeho neviny.

„Nikdy jsem nebyl krutý,“ svěří se Göring jednoho rána soudnímu psychologovi. „Připouštím, že jsem byl tvrdý. Netvrdím, že bych se zdráhal zastřelit ze msty tisíc mužů nebo zajatců nebo podobných lidí. Ale krutý? Mučit ženy a děti… to je mé povaze zcela cizí. Možná to považujete za patologické, ale pořád nechápu, jak by Hitler mohl o všech těch ošklivých jednotlivostech vědět. Teď když vím, co vím, je mi líto, že tu s námi není Himmler a já se ho nemohu zeptat, co si myslel, že dělá.“

Patnáctého října 1946 kolem půl jedenácté večer, čtrnáct dní po vynesení rozsudku, je před Hermanna Göringa předloženo poslední jídlo. Někdejší nacistický vůdce sedí ve své osamocené cele v Justičním paláci. Pouhých pětatřicet metrů odsud je vězeňský plácek. John C. Woods, štábní rotmistr americké armády, tam má na starosti šibenici, na níž bude Hermann Göring za necelé tři hodiny oběšen. Na bývalého Reichsministra a deset dalších nacistických představitelů, jimž je dnes souzeno zemřít, čekají tři černá popraviště. Každá šibenice je dva a půl metru vysoká a dva a půl metru široká a na její stupínek vede třináct schůdků. Z příčných trámů podpíraných dvěma sloupky se houpe provaz.

Seržant Woods nemá s prací kata žádné zkušenosti: Aby pozici získal, vymyslel si, že se před válkou živil jako popravčí. Je to rozložitý pětatřicátník z Kansasu, zanedbaný alkoholik se žlutými zuby a notoricky smrdutým dechem. I přesto bylo jemu i jeho asistentovi, vojenskému policistovi Josephu Maltovi, uloženo Göringovi i ostatním usvědčeným nacistickým válečným zločincům přetáhnout přes krk konopnou oprátku. Poté Woods otevře padací dvířka a odsouzenci se zřítí na smrt. U běžné popravy by si oběť při pádu zlomila vaz a téměř okamžitě zemřela. Jenže kvůli Woodsovým nelidským metodám zůstává vaz nepoškozen a oběť se pomalu uškrtí, což může trvat i přes deset minut.

Něco takového Herman Göring v žádném případě podstoupit nehodlá. Požádal, aby směl stanout před popravčí četou, jelikož usoudil, že by bylo vhodnější, aby vůdce německého letectva (Luftwaffe) odešel ze světa takto. Jeho žádost však byla před dvěma dny zamítnuta.

Od 7. května 1945, kdy se vzdal Spojencům, někdejší předseda Reichstagu, kdysi obecně zesměšňován kvůli své obezitě, shodil třicet kilo. Během pobytu ve vězení se navíc zbavil dlouholeté závislosti na morfiu. Ironií osudu je Hermann Göring zdravější než za několik minulých desetiletí.

Přes vězeňský dvorek mezitím k celám smrti kráčí plukovník Burton C. Andrus, americký důstojník a velitel bezpečnosti. Chystá se opět přečíst oficiální rozsudek smrti, který byl nad Göringem před dvěma týdny vynesen. Poté nařídí spoutat vězni ruce a odvést ho na šibenici.

Hermann Göring však zemře na místě a v dobu, kterou si sám vybere, podobně jako Heinrich Himmler – a jeho chvíle nadešla. Před celou stojí americký dozorce, jemuž bylo nařízeno nespouštět vězně z očí. Aby se příslušníci bezpečnostní jednotky nezačali nudit, trvá jejich směna jen dvě hodiny. Göringovi je tudíž jasné, že jeho pohyby musí být nenápadné.

Prudkým úbytkem váhy se mu zmenšil trup a z těla mu teď visí velké laloky povolené kůže. Někteří badatelé v blízké budoucnosti dospějí k závěru, že si pod jedním z nich schoval ampulku s kyanidem. Víc než dva týdny před popravou se dokonce odmítl sprchovat.

Kyanid dostal od devatenáctiletého amerického vojína Herberta Lee Stiverse, vězeňského dozorce zamilovaného do mladé Němky, která se mu představila jako Mona. Přesvědčila ho, aby Göringovi donesl do cely tři pera. Z následného vyšetřování vyplynulo, že je Stiversovi dali dva muži, jež se nikdy nepodařilo identifikovat. Údajně tvrdili, že pera obsahují léky. Že jed do cely zanesl on, přiznal vojín Stivers teprve v roce 2005, téměř šedesát let po smrti říšského maršála. S doznáním otálel, protože se bál trestu.

Hermann Göring si skleněnou ampulku s kyanidem vloží mezi zuby. Prudkým skousnutím ji rozdrtí. Na jazyku se mu rozlije kyanovodík a steče mu do hrdla. Celu zaplní mandlová vůně.

Göring téměř okamžitě zemře. Je mu padesát tři let.

Z těch, kdo byli při norimberském procesu odsouzeni, je členem SS pouze generál Ernst Kaltenbrunner. Ostatní se živili jako nakladatelé, průmyslníci, politici, velvyslanci a vojáci. Jako by vina za nesčetné zločiny nacistického Německa byla dávána lidem z velení místo vojákům, kteří nařízení chladnokrevně vykonávali.

A přestože SS-General Kaltenbrunner bude 16. října 1946 krátce po půlnoci popraven, tisíce jiných důstojníků SS vyváznou bez trestu, ačkoli se dopustili vraždy.[7] Takový Adolf Eichmann, „mistr“ v zabíjení Židů, se například koncem války ocitl ve vazbě, byť Spojenci neměli o jeho pravé totožnosti ani ponětí. Eichmann mezitím z amerického tábora pro válečné zajatce v Bavorsku unikl. Doslova se po něm slehla zem, a kde se nachází, bude zakrátko jednou z největších záhad na světě.

7 Obergruppenführer Ernst Kaltenbrunner se narodil v Rakousku a časem se stal jedním z nejobávanějších členů SS. Vyznačoval se impozantní výškou 193 cm, jizvou po souboji a urputnou povahou. Byl jedním z těch, kdo měli neopominutelný podíl na realizaci „konečného řešení židovské otázky“.

Velmi, velmi dlouho ho nikdo nespatří.

3

24. prosince 1946

Řím, Itálie,

9:00

Benny Ferencz je zpátky v Evropě.

Norimberský proces skončil a Ferencz se svou nevěstou Gertrudou konečně jedou na líbánky. Zatímco dvojice vstupuje z chladné ulice Via Vittorio Veneto do hotelu Excelsior, nemůže se dočkat, až si ve svém pokoji na pár hodin odpočine. Jsou to sice Židé, ale než se vrátí k Ferenczově práci v Berlíně, mají v úmyslu zúčastnit se půlnoční mše, kterou celebruje papež Pius XII. Stíhání válečných zločinů se od vojáků přesouvá k civilistům, především k průmyslníkům, již porušovali mezinárodní zákony. Ferencz pracuje pro brigádního generála Telforda Taylora, jemuž Pentagon nařídil sestavit týmy obžaloby a shromáždit důkazy na dvanáct dalších procesů.

„Mým úkolem coby organizátora a vedoucího berlínské pobočky,“ napíše Ferencz, „bylo v hlavním městě nacistů pročesat oficiální německé záznamy a doplnit důkazní materiál, jenž byl předtím sestaven v Paříži a Frankfurtu.“

A tak Ferencz se svým týmem badatelů den po dni pročítá finanční dokumenty a hledá známky nečestných fiskálních praktik spáchaných ve velkém měřítku. Je to nezbytná a velice smysluplná činnost. Jelikož je po válce a norimberský proces vyústil v usvědčující rozsudky a popravy, zdá se, jako by nutnost stavět před soud příslušníky armády pominula.

Bennyho a Gertrudiny líbánky prozatím zahrnovaly nezapomenutelnou cestu Německem, Švýcarskem a Itálií. Nedaleko Milána zavítali na benzinovou pumpu, kde rozzuřený dav pověsil těla italského diktátora Benita Mussoliniho a jeho milenky. V Římě však dovolená nabere nečekaný obrat, jelikož v Excelsioru nemají volný pokoj.

„Skončili jsme v zablešeném hotelu, kde nad postelí visela jediná žárovka,“ napíše Ferencz. „Jelikož nás to martyrium vyčerpalo a bylo teprve deset večer, rozhodli jsme se, že si před oslavou svaté noci odpočineme. Nezhasli jsme a nechali jsme si na sobě šaty, jelikož v pokoji se netopilo. Brzy mě probudil manželčin utrápený výkřik: ‚Panebože, ony jsou dvě ráno!‘ Víc u nás tu noc na modlení nedošlo. Půlnoční mši jsme propásli. Nezbylo nám než jít spát a vinit boží prozřetelnost.“

Sledovat, jak papež Pius XII. celebruje mši, se Bennymu Ferenczovi nikdy nepoštěstí. Není to ale naposledy, co se cesty tohoto lovce nacistů a Jeho Svatosti protnou.

Silvestr zastihne Ferenczovy zpátky v Berlíně. Každou chvíli začne nový rok: 1947. Benny Ferencz na něj do smrti nezapomene.

Je jaro roku 1947, dvanáct měsíců poté, co vláda Spojených států Bennyho Ferencze „přesvědčila“, aby se vrátil do Německa. Průzkum nacistických průmyslových zločinů pokračuje. O Ferenczovu pozornost se nicméně ucházejí i další váleční zločinci: Lidi jako Otto Ohlendorf, který již dvě léta sedí ve vazbě, dělí od svobody jen několik měsíců a Ferencz nehodlá dopustit, aby se z vězení dostali ven.

Díky sérii zpráv schovaných v odlehlém přístavku poblíž letiště Berlín-Tempelhof nastane v šetření průlom, jenž od průmyslníků náhle odvrátí pozornost. V přísně tajných složkách gestapa se líčí každodenní akce Einsatzgruppen: Mobilních vraždících jednotek, jejichž skupině D generál Otto Ohlendorf velel. SS, gestapo a Sicherheitsdienst (SD) byly při norimberském procesu označeny za zločinecká uskupení, srovnatelná s vysoce organizovanou obdobou italské mafie. Jejich činy jsou opředeny hrůznými zkazkami a je jasné, že sledovala přesně vymezené cíle, aby prosadila ambice nacistů. Rovněž nemůže být pochyb o tom, že páchala masakry jenom proto, aby páchala masakry.

„Na malé sčítačce jsem spočítal, kolik lidí bylo zavražděno,“ napíše Ferencz. „Když jsem dospěl k číslu jeden milion, nechal jsem toho. Bohatě mi to stačilo. Sedl jsem na příští letadlo a vyrazil do Norimberku.“

Jenže Ferenczův nadřízený, brigádní generál Telford Taylor, mu moc nepomůže. Jeho striktní rozpočet vystačí přesně na dvanáct dodatečných procesů. Na další soudní řízení není ani personál, ani finance.

„Ze zoufalství,“ píše Ferencz, „jsem mu pověděl, že pokud není k ruce nikdo jiný, ujmu se té práce sám. A tak se ze mě stal vrchní žalobce procesu, o němž jsem si byl jistý, že se z něj vyklube to nejdůležitější stíhání vraždy v dějinách. Bylo mi dvacet sedm let a šlo o můj první případ.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lov na SS.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.