Válka vzpomínek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Guillaume Musso

Válka vzpomínek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nathanovi

Abyste přežili, musíte vyprávět příběhy.

Umberto Eco

Ostrov včerejšího dne

PROLOG

Záhada Nathana Fawlese

(Deník Le Soir, 4. března 2017)

I po téměř dvaceti letech života v ústraní nepřestává autor legendárního románu Loreleï Strangeová fascinovat čtenáře všech věkových kategorií. Spisovatel, který se uchýlil na malý ostrov ve Středozemním moři, tvrdošíjně odmítá jakýkoli kontakt s médii. Pátrání po samotáři z ostrova Beaumont pokračuje.

Čím usilovněji se snažíte něco zatajit, tím víc pozornosti přitahujete – jev známý také jako efekt Streisandové. Když se Nathan Fawles ve věku třiceti pěti let nenadále stáhl z literární scény, stal se obětí stejně zvrhlého mechanismu. Život francouzsko-amerického spisovatele, zahalený rouškou tajemna, byl poslední dvě desetiletí předmětem bezpočtu fám a dohadů.

Fawles se narodil v roce 1964 v New Yorku, jeho otec byl Američan a matka Francouzka. Vyrůstá v Paříži, ale studium dokončuje v USA – nejprve na Phillipsově akademii a později na Yaleově univerzitě, kde úspěšně absolvuje práva a politické vědy. Následně se zapojuje do humanitární činnosti přímo v terénu, a to pro organizace Action contre la faim[1] a Lékaři bez hranic, zejména v Salvadoru, Arménii a Kurdistánu.

1 Action Against Hunger (česky Iniciativa proti hladu) – mezinárodní nevládní organizace působící v oblasti humanitární pomoci.

ÚSPĚŠNÝ SPISOVATEL

V roce 1993 se Nathan Fawles vrací do New Yorku, kde vydává svůj první román Loreleï Strangeová – intimní zpověď dospívající dívky z psychiatrické léčebny. Úspěch neslaví okamžitě, ale během několika měsíců se román především díky nadšenému přijetí mezi mladými čtenáři dostává do čela žebříčků prodejnosti. O dva roky později jeho druhá kniha Americké městečko – obsáhlé, téměř tisícistránkové dílo s mnoha vypravěčskými vrstvami – získává Pulitzerovu cenu a Fawles se rázem stává jedním z nejuznávanějších amerických spisovatelů.

Na konci roku 1997 se autorovi, který se mezitím usadil v Paříži, podaří poprvé překvapit svět literatury – svou další knihu vydává rovnou ve francouzštině! Zasaženi láskou je strhující milostný příběh, ve kterém se autor zamýšlí i nad tématy jako zármutek, lidské nitro a síla psaného slova. Francouzská veřejnost má tak konečně šanci autora lépe poznat, k čemuž přispěje i jeho účast ve speciálním díle talk show Bouillon de culture společně s dalšími hosty jako Salmanem Rushdiem, Umbertem Ecem a Mariem Vargasem Llosou. Hostem pořadu se pak stává ještě jednou, a sice v listopadu 1998, což, jak se později ukáže, bylo jeho předposlední veřejné vystoupení. O sedm měsíců později, ve věku pouhých třiceti pěti let, Fawles totiž v jednom z rozhovorů pro AFP oznamuje své neotřesitelné rozhodnutí přestat psát.

SAMOTÁŘ Z OSTROVA BEAUMONT

A své slovo spisovatel dodržel. Fawles se usadil ve svém domě na ostrově Beaumont, už nikdy nevydal žádný text a neposkytl jediný rozhovor. Stejně tak odmítl všechny nabídky na filmové nebo televizní zpracování svých románů (ještě nedávno si při podobné snaze Netflix a Amazon navzdory velmi štědrým finančním nabídkám vylámaly zuby).

A tak již téměř dvacet let nepřestává být výmluvné mlčení „samotáře z Beaumontu“ živnou půdou pro nejrůznější dohady. Proč se Nathan Fawles již ve věku pětatřiceti let a na samém vrcholu slávy dobrovolně rozhodl stáhnout ze světla reflektorů a ukrýt se před světem?

„Žádná záhada Nathana Fawlese neexistuje,“ tvrdí Jasper Van Wyck, který ho od začátku zastupuje. „Není žádné tajemství, kterému by bylo třeba přijít na kloub. Nathan se jednoduše rozhodl věnovat něčemu jinému. S konečnou platností za psaním a celým literárním světem udělal tlustou čáru.“ Na otázku, jak spisovatel nyní tráví své dny, odpovídá Van Wyck neurčitě: „Pokud vím, Nathan se věnuje svým osobním záležitostem.“

ABYCHOM ŽILI ŠŤASTNĚ, MUSÍME SE SKRÝVAT

Ve snaze učinit rázný konec očekáváním čtenářské obce agent zdůrazňuje, že autor „za posledních dvacet let nenapsal jediný řádek“ a nesmlouvavě si stojí za svým: „I když Loreleï Strangeová byla často přirovnávána k románu Kdo chytá v žitě, Fawles není Salinger, v jeho domě nenajdete sejf plný rukopisů. Žádný další román z pera Nathana Fawlese už nevyjde. Ani po jeho smrti. To je víc než jisté.“

Konstatování ovšem ty nejzvědavější neodradilo, aby se nepokusili zjistit víc. V průběhu let se nespočet čtenářů i několik novinářů rozhodlo podstoupit cestu až na ostrov Beaumont, aby se mohli porozhlédnout kolem Fawlesova domu. Příliš nepochodili. Zdá se, že všichni obyvatelé ostrova sdílejí stejnou všeobecnou nedůvěru vůči turistům. Což není vůbec překvapivé, když je řeč o místě, které se ještě před příchodem spisovatele rozhodlo řídit aforismem Abychom žili šťastně, musíme se skrývat. „Městský úřad nemůže poskytovat informace o zdejších obyvatelích, a to bez ohledu na jejich mediální věhlas,“ uvedla kancelář starosty. Jen málokterý z obyvatelů ostrova je ochotný o spisovateli mluvit. A ti, kteří se uvolili nám pár otázek zodpovědět, z přítomnosti autora Loreleï Strangeové na ostrově nedělají žádnou vědu. „Nathan Fawles se nijak neschovává a nesnaží se žít v ústraní,“ tvrdí manželka jediného tamějšího lékaře Yvonne Sicardová. „Často ho můžete vidět za volantem jeho jeepu Mini Moke, když vyrazí na nákup do Ed’s Corner, naší jediné samoobsluhy.“ Zajde i do místního baru. „Hlavně když v televizi dávají záznam zápasů týmu Olympique de Marseille,“ dodává majitel. Jeden z pravidelných návštěvníků podotkl, že „Nathan není žádný hulvát, jak o něm píší někteří novináři. Je to naopak celkem příjemný chlapík, který se vyzná ve fotbale a má rád japonskou whisky.“ Jen jediné téma ho dokáže rozladit. „Pokud se pokusíte zavést s ním řeč na jeho knihy nebo na literaturu obecně, to pak rychle vyklidí pole.“

PRÁZDNÉ MÍSTO NA LITERÁRNÍ SCÉNĚ

Co se Fawlesových kolegů z literárních kruhů týče, najde se mezi nimi hodně autorových stoupenců. Tak například Tom Boyd ho bezmezně obdivuje. „Vděčím mu za jedny z nejkrásnějších literárních prožitků a nepopiratelně patří mezi spisovatele, kterým zůstanu leccos dlužen,“ přiznává autor Andělské trilogie. Podobný názor má i Thomas Degalais, který je přesvědčený, že se Fawlesovi podařilo pomocí tří tak rozdílných knih vytvořit originální dílo, které představuje důležitý mezník na poli literatury. „Stejně jako všichni ostatní i já jsem samozřejmě zklamaný, že literární scénu opustil,“ nechal se slyšet francouzský prozaik. „Jeho hlas v naší době potřebujeme. Přál bych si, aby se Nathan vrátil zpátky do ringu s novým románem, ale myslím, že se to nikdy nestane.“

A i když je to nejspíš pravda, nesmíme zapomínat, že si Fawles jako úvodní myšlenku svého posledního románu vybral onu památnou větu z Krále Leara: Hvězdy povahám vládnou, hvězdy na výsostech!

Jean-Michel Dubois

SPISOVATEL, KTERÝ PŘESTAL PSÁT

Nakladatelství Calmann-Lévy

Montparnasse 21

Paříž 75006

Identifikační číslo: 379529

Pan

Raphaël Bataille

Avenue Aristida Brianda 75

Montrouge 92120

Paříž 28. května 2018

Vážený pane,

rádi bychom Vám poděkovali za rukopis Nesmělé vrcholky, který jsme od Vás obdrželi, a za důvěru, kterou chováte k našemu nakladatelství.

Redakční rada Váš rukopis pečlivě posoudila a bohužel došla k závěru, že dílo nevyhovuje současnému edičnímu plánu.

Přejeme Vám hodně štěstí a doufáme, že pro svůj text brzy najdete vhodného nakladatele.

S přátelským pozdravem

Literární kancelář

P. S. Rukopis si můžete vyzvednout v naší kanceláři po dobu jednoho měsíce. Pokud byste ho raději obdržel poštou, zašlete nám, prosím, obálku opatřenou známkou.

1
Spisovatel by měl…

*

Spisovatel by měl mít především solidní zadek.

Dany Laferrière

Úterý 11. září 2018

1.

Plachty se nadouvaly, pleskaly ve větru, nebe bylo jako vymetené.

Loď vyplula od břehů departmentu Var něco po jedné a teď uháněla rychlostí pěti uzlů za hodinu směrem k ostrovu Beaumont. Seděl jsem kousek od kormidla hned vedle kapitána, opájel se přísliby vznášejícími se v otevřeném prostoru, uchvácený zlatavými odlesky třpytivých vln, které tančily na hladině Středozemního moře.

Dnes ráno jsem se rozloučil se svojí garsonkou na okraji Paříže a v šest hodin chytil TGV do Avignonu. Z města, kde kdysi sídlili papežové, jsem pokračoval autobusem do Hyères, potom taxíkem do malého přístavu Saint-Julien-les-Roses – jediného místa, odkud vyrážel trajekt na ostrov Beaumont. Kvůli obvyklému zpoždění na dráze jsem o pět minut zmeškal jedinou polední loď. Když jsem s kufrem v ruce bloumal po nábřeží, kapitán, který právě vyplouval s holandskou plachetnicí, aby vyzvedl cestující na ostrově, mi ochotně nabídl, že mě sveze.

Nedávno mi bylo dvacet čtyři a procházel jsem složitým životním obdobím. Před dvěma roky jsem promoval na pařížské obchodní škole, ale místo odpovídající dosaženému vzdělání jsem nehledal. Obor jsem studoval jen kvůli rodičům, nechtěl jsem, aby můj život určoval marketing, řízení a finance. Během dvou uplynulých let jsem vystřídal nejrůznější profese, abych měl na nájem, ale veškerou tvůrčí energii jsem věnoval psaní románu Nesmělé vrcholky, který odmítla asi desítka nakladatelství. Všechny ty zamítavé dopisy jsem si připevnil na nástěnku nad stolem. Moje zklamání bylo přímo úměrné mé vášni pro psaní, a tak jsem měl pokaždé, když špendlík zajel do korkového podkladu, pocit, že si ho vrážím do srdce.

Ta sklíčenost naštěstí nikdy netrvala dlouho. Vždycky jsem dospěl k přesvědčení, že nezdar je předstupněm k úspěchu. Abych tomu mohl věřit, zaměřil jsem se na známé příklady. Stephen King často připomínal, že jeho Carrie odmítlo třicet nakladatelů. Polovina londýnských nakladatelství prohlásila, že první díl fantasy ságy o Harrym Potterovi je „pro děti příliš dlouhý“.

Než se stala sci-fi klasika Duna bestsellerem, dočkal se její autor Franck Herbert asi dvaceti záporných posudků. A říká se, že Francis Scott Fitzgerald si stěny své pracovny vytapetoval sto dvaceti dvěma zamítavými dopisy z redakcí, kterým nabídl svoje povídky.

2.

Tahle metoda autosugesce však pomalu přestávala fungovat. Vůle mi nechyběla, ale měl jsem potíže se psaním. Neparalyzoval mě syndrom prázdné stránky nebo nedostatek invence. Byl to destruktivní pocit, že se při psaní nikam neposouvám. Pocit, že už dost dobře nevím, jak dál. Potřeboval jsem nový impuls pro svou práci. Přítomnost někoho, kdo bude laskavý, ale nekompromisní. Tak jsem se začátkem roku přihlásil do kurzu tvůrčího psaní pořádaného významným nakladatelstvím. Vkládal jsem do něj velké naděje, ale rychle jsem vystřízlivěl. Kurz vedl Bernard Dufy, romanopisec, který zažil svou chvilku slávy někdy v devadesátých letech. Prezentoval se, abych použil jeho vlastní slova, jako „cizelér stylu“. „Veškerá vaše práce se musí odvíjet od jazyka, ne od příběhu,“ opakoval stále dokola. „Příběh má jazyku jen sloužit. Hledání formy, rytmu a harmonie je jediným cílem knihy. Pouze v tom může spočívat jistá originalita, poněvadž všechny příběhy byly napsané už Shakespearem.“

Těch tisíc eur, které jsem za kurz zaplatil – tři sezení po čtyřech hodinách – mě rozzuřilo a přivedlo na mizinu. Možná měl Dufy pravdu, ale osobně jsem si myslel pravý opak: styl nemůže být cílem sám o sobě. Spisovatel musí umět čtenáře především zaujmout dobrým příběhem. Vyprávěním, kterým ho vyrve z jeho existence a katapultuje do soukromí a reality románových postav. Styl je pouze prostředkem, jak vyprávění oživit a propojit. V podstatě jsem měl co do činění pouze s názorem akademika, jako byl Dufy. Rád bych znal jediný názor, který pro mě byl důležitý, názor svého odvěkého idolu – oblíbeného spisovatele Nathana Fawlese.

Objevil jsem jeho knihy na konci puberty, v době, kdy už Fawles dávno nepsal. Jeho třetí román Zasaženi láskou mi věnovala Diana Laboriová, spolužačka, se kterou jsem v maturitním ročníku chodil, jako dárek, když jsme se nakonec rozešli. Román mi způsobil větší otřes než konec milostného vztahu, který ostatně nebyl poslední. Přečetl jsem i jeho předchozí dvě knihy Loreleï Strangeovou a Americké městečko. Od té doby jsem nic tak podnětného nečetl.

Měl jsem pocit, jako by se Fawles prostřednictvím svého jedinečného rukopisu obracel přímo na mě. Jeho romány plynuly, byly intenzivní, plné života. Já, který jsem nikdy nikomu nefandil, jsem stále dokola četl jeho knihy, protože ke mně promlouvaly, byly o mně, o vztahu k druhým, o neschopnosti udržet kormidlo vlastního života, o zranitelnosti člověka a jeho křehké existenci. Dávaly mi sílu a přiživovaly mou chuť psát.

V době, kdy se stáhl do ústraní, se jiní autoři pokoušeli vklouznout do jeho stylu, nasát jeho svět, kopírovat metodu vyprávění, napodobit jeho vnímavost. Ale podle mě mu nikdo nesahal ani po kotníky. Nathan Fawles byl jen jeden. Ať se vám líbil, nebo ne, museli jste uznat, že Fawles je jedinečný autor. Stačil zběžný pohled na stránku knihy, kterou jste namátkou otevřeli, a okamžitě jste poznali, že ji napsal on. A v tom, jak jsem se vždycky domníval, spočíval skutečný talent spisovatele.

I já jsem rozpitvával a luštil jeho romány, abych odhalil jejich tajemství, a potom jsem se upnul k naději, že bych s ním mohl navázat kontakt. Neměl jsem velkou šanci na odpověď, ale přesto jsem mu prostřednictvím jeho francouzského nakladatelství a agenta v Americe několikrát napsal. Zároveň jsem mu poslal i svůj rukopis.

A potom jsem si před deseti dny na oficiálních stránkách ostrova Beaumont přečetl zpravodaj a našel inzerát s nabídkou práce. Šarlatová růže, tamější malé knihkupectví hledalo zaměstnance. Okamžitě jsem poslal e-mail přímo do obchodu a ještě téhož dne mi Grégoire Audibert, majitel knihkupectví, přes FaceTime zavolal, aby mi oznámil, že mě přijímá. Byla to práce jen na tři měsíce, plat nebyl závratný, ale Audibert mi slíbil ubytování a dvě jídla denně v restauraci Silný kafe na náměstí.

Byl jsem nadšený, že jsem to místo získal, protože podle toho, co mi majitel řekl, bych měl mít i dost volného času na psaní, navíc v prostředí plném nových podnětů. A kromě toho, a tím jsem si byl jistý, budu mít příležitost setkat se s Nathanem Fawlesem.

3.

Kapitánův manévr zpomalil chod plachetnice.

„Země na dohled,“ upozornil mě a bradou ukázal směrem k horizontu, kde se rýsovala silueta ostrova.

Beaumont byl vzdálený tři čtvrtě hodiny lodí od kontinentální pevniny a měl tvar půlměsíce. Kruhový oblouk přibližně patnáct kilometrů dlouhý a šest kilometrů široký. Vždycky se o něm psalo jako o klenotu nedotčené přírody. O perle Středozemního moře se zátokami s tyrkysově modrou vodou, kalankami, piniovými háji a plážemi s jemným pískem. O Azurovém pobřeží, kde se zastavil čas, bez turistů, znečištění a betonu.

V posledních deseti dnech jsem měl spoustu času, abych si o ostrově vyhledal veškeré dostupné informace. Od roku 1955 patřil ostrov Gallinariovým, rodině italských průmyslníků, kteří v šedesátých letech investovali obrovský kapitál do jeho infrastruktury – počínaje vybudováním vodovodní a kanalizační sítě, přes rozsáhlé stavební práce a konče založením, a to doslova na zelené louce, jednoho z prvních rekreačních přístavů na pobřeží.

V následujících letech se rozvoj ostrova řídil podle jasně vytyčené koncepce: blaho obyvatel nebude nikdy obětováno na oltář dalšímu byznysu. Pro ostrovany měla tato hrozba dvě podoby: jednu představovali spekulanti, druhou pak turisté.

Zastupitelstvo na ostrově stanovilo kvůli omezení výstavby jednoduché pravidlo: zmrazilo celkový počet vodovodních přípojek. Inspirovali se taktikou, která už dlouho fungovala v kalifornském městečku Bolinas. Výsledkem byl počet obyvatel, jenž se za posledních třicet let pohyboval okolo patnácti set. Na Beaumontu nebyla žádná realitní kancelář: část pozemků se dědila z generace na generaci a v ostatních případech o novém majiteli rozhodovali členové zastupitelstva. Turismus se dařilo držet na uzdě díky obezřetnému omezení spojení s Francií. Jak v plné sezoně, tak během zimy jezdil na ostrov jediný přívoz – slovutný Karel Smělý, jak nemístně nazývali „trajekt“ – a to pouze třikrát za den a nikdy častěji. V osm, v půl jedné a v sedm večer z přístavního mola v Beaumontu do Saint-Julien-les-Roses a zpět. Všechno fungovalo jako kdysi: žádná možnost předchozí rezervace a přednost měli vždy obyvatelé ostrova.

Abych byl přesný, Beaumont se příchodu turistů nebránil, ale nebyl na to vybaven. Na ostrově byly všeho všudy tři kavárny, dvě restaurace a jedna hospoda. Hotel neexistoval a ubytování v soukromí bylo vzácností. Ale lidé se nenechali odradit a místo získávalo na tajemnosti a proslulosti. Kromě místních, kteří zde žili celoročně, tu měli letní byty sezonní rezidenti. Postupem času nacházeli v tomto elegantním, klidném a idylickém prostředí čím dál větší zalíbení průmysloví magnáti i umělci. Jednomu řediteli high-tech společnosti a dvěma třem vinařům se podařilo pořídit si tady vilu. Ale ať byli sebevíc proslulí nebo bohatí, všichni se snažili být diskrétní. Místní komunita nebyla nekompromisní. Přijímala nové členy, pokud respektovali hodnoty, které odjakživa udržovaly charakter Beaumontu. Ostatně noví obyvatelé byli často nejzarputilejšími ochránci svého adoptivního domova.

Taková uzavřenost vyvolávala častou kritiku nebo dokonce i zoufalství těch, kteří zůstali stranou. Na začátku osmdesátých let se vláda socialistů několikrát pokusila Beaumont odkoupit – oficiálně aby z něj vytvořila chráněnou oblast, ale ve skutečnosti chtěla ostrov připravit o jeho výjimečný statut. Vyvolalo to masivní vlnu odporu a vláda byla nucena ustoupit. Od té doby dospěla k názoru, že ostrov Beaumont je mimořádné a nevšední místo. A že pár mil od varského pobřeží se nachází ráj uprostřed průzračně čistých vod. Kousíček Francie, který vlastně francouzský není.

4.

Když loď přirazila k břehu, sebral jsem svůj kufr a vlekl ho po dlažbě přístavního mola. Přístav nebyl velký, ale nepostrádal kouzlo a bylo v něm rušno. Městečko se rozkládalo nad zátokou trochu jako amfiteátr, řady barevných domů svítily pod zářícím nebem. Jejich rozmístění mi připomínalo řecký ostrov Hydru, který jsem kdysi s rodiči o prázdninách navštívil, ale vzápětí, když jsem bloudil úzkými a strmými uličkami, jsem se ocitl v Itálii šedesátých let. Jakmile jsem se po chvíli vyšplhal ještě výš, otevřel se mi pohled na pláže a bílé duny a já si vzpomněl na rozlehlé písčiny státu Massachusetts. Už při prvním kontaktu s ostrovem – zatímco kolečka mého kufru hlasitě drncala po dlažebních kostkách ulic směřujících do centra města – jsem pochopil, že mimořádnost a kouzlo Beaumontu spočívají právě v této neuchopitelné pestrosti. Beaumont byl jako chameleon – jedinečné místo, jehož dokonalé vylíčení by bylo jen ztrátou času.

Brzy jsem došel na náměstí v centru. Jako by vystoupilo z nějakého Gionova románu, tak bylo podobné provensálské vesničce. Náměstí Mučedníků bylo středobodem Beaumontu. Zastíněný prostor, hodiny na věži, památník padlým, zpívající fontána a hřiště na pétanque.

Pod révovým loubím vedle sebe stály obě ostrovní restaurace: Opice v zimě a Silný kafe. Na terase druhé restaurace jsem podle hubené postavy poznal Grégoira Audiberta, zrovna dojídal artyčoky s pepřovou omáčkou. Vypadal jako učitel ze staré školy: prokvetlá kozí bradka, vestička a dlouhé sako z mačkaného lnu.

Knihkupec mě taky poznal a velkopansky mě pozval ke stolu. Nabídl mi limonádu, jako by mi bylo dvanáct.

„Radši vám to řeknu hned, na konci roku obchod zavírám,“ oznámil mi bez obalu.

„Jak to?“

„Právě proto někoho hledám, kvůli úklidu, účetnictví a závěrečné inventuře.“

„Máte finanční potíže?“

Pokýval hlavou a chlebem vytřel zbytek omáčky.

„Ale jak to?“

„Nezvládám to. Obchody už léta vázly, to se už nespraví. Ostatně, víte, jak to chodí. Vláda klidně nechá IT korporace, aby si mastily kapsu, i když ve Francii neplatí daně.“

Knihkupec si povzdechl, na chvíli se zamyslel a potom napůl fatalisticky, napůl provokativně dodal: „Podívejme se na to realisticky. Proč by se někdo obtěžoval chodit do knihkupectví, když mu stačí třikrát kliknout a má knížku v iPhonu!“

„Z mnoha důvodů! Snažil jste se najít insolvenčního správce?“

Audibert pokrčil rameny.

„To nikoho nezajímá. Knihy dneska vynáší ze všeho nejmíň. Můj obchod není první ani poslední, který se zavře.“

Dolil si zbytek vína ze džbánku do sklenice a naráz ho vypil.

„Ukážu vám Šarlatovou růži,“ řekl, složil ubrousek a vstal od stolu.

Šel jsem za ním přes náměstí až do knihkupectví. Ve výkladní skříni, nad kterou by člověk zaplakal, byly vystavené knihy pod několikaměsíčním nánosem prachu. Audibert strčil do dveří a ustoupil stranou, abych mohl vejít.

Interiér obchodu byl taky pochmurný. Kvůli závěsům nebylo uvnitř vůbec žádné světlo. Regály z ořechového dřeva nepostrádaly určité kouzlo, ale nabízely jen klasické tituly, úzce profilované, až by se dalo říct snobské. Literatura v té nejakademičtější podobě. Začal jsem si dělat určitý obrázek o Audibertově osobnosti a na okamžik jsem si představil, že kdyby musel prodávat sci-fi, fantasy nebo manga komiksy, tak by dostal infarkt.

„Ukážu vám pokoj,“ řekl a zamířil k dřevěnému schodišti v zadní části prodejny.

V prvním patře bydlel Audibert. Mě ubytoval ve druhém. Měl jsem k dispozici mansardu, která se táhla po celé délce patra. Když jsem se skřípotem otevřel francouzské okno, byl jsem příjemně překvapený, protože jsem vešel na balkon s vyhlídkou na náměstí. Ten dechberoucí výhled ohraničený mořem mi trochu zvedl náladu. Labyrint uliček mezi okrově zbarvenými domy z omšelých kamenných kvádrů ústil na pobřeží.

Vybalil jsem si věci, srovnal je do skříně a sešel za knihkupcem do obchodu, abych si ujasnil, co přesně ode mě očekává.

„Wi-fi tu moc dobře nefunguje,“ upozornil mě a zapnul starý počítač. „Často se musí znovu nahodit modem nahoře v patře.“

Zatímco se počítač rozbíhal, Audibert zapnul plotýnku a spodní část moka konvičky naplnil vodou.

„Kávu?“

„Dám si moc rád.“

Chystal šálky a já se zatím rozhlížel po obchodě. Na korkové nástěnce za pultem visely výstřižky ze starých čísel týdeníku Livres Hebdo snad z doby, kdy ještě psal Romain Gary (moc nepřeháním). Měl jsem strašnou chuť roztáhnout závěsy, strhnout prošlapané purpurové koberce, od základu přeorganizovat knihy v regálech a na pultech.

Jako by mi Audibert četl myšlenky, spustil: „Šarlatová růže existuje od roku 1967. Knihkupectví dnes nebudí velkou důvěru, ale kdysi to byla uznávaná instituce. Často sem jezdili francouzští i zahraniční autoři, organizovaly se tu setkání a autogramiády.“

Vytáhl ze zásuvky pamětní knihu v kožené vazbě a podal mi ji, abych si ji mohl prolistovat. Na fotografiích přede mnou ožívali Michel Tournier, J.M.G. Le Clézio, Françoise Saganová, Jean d’Ormesson, John Irving, John le Carré a… Nathan Fawles.

„Opravdu obchod zavřete?“

„A nelituju toho,“ potvrdil. „Lidé už nečtou, tak to prostě je.“

Poopravil jsem ho: „Možná čtou jinak, ale stále čtou.“

Audibert otočil knoflíkem a vypnul plotýnku pod hvízdající konvičkou na kávu.

„Vždyť víte, jak to myslím. Nemluvím o zábavě a rozptýlení, mám na mysli opravdovou literaturu.“

No jasně, ta jeho opravdová literatura. Na takový výraz nebo ještě třeba opravdový spisovatel s lidmi jako Audibert vždycky přijde řeč. Jenže já jsem nikdy nikomu nedovolil, aby mi říkal, co mám nebo nemám číst. A hrát si na soudce a rozhodovat, co literatura je a co není, mi připadá jako vrchol samolibosti.

„Znáte ve svém okolí hodně opravdových čtenářů?“ ožil knihkupec. „Mluvím o inteligentním čtenáři, který četbě věnuje čas odpovídající významu knihy.“

Nečekal na odpověď a dál se rozohňoval: „Mezi námi, kolik bychom ve Francii napočítali opravdových čtenářů? Deset tisíc? Pět? Možná míň.“

„Myslím, že je to pesimistický odhad.“

„Ne! Musí se to řešit. Ocitli jsme se v literární pustině. Dneska chtějí všichni psát a nikdo už nečte.“

Abych konverzaci ukončil, ukázal jsem na Fawlesovu fotku nalepenou v knize.

„Ten Nathan Fawles, znáte ho?“

Audibert svraštil obočí a zatvářil se pochybovačně.

„Trochu. Tedy jestli se to o Nathanu Fawlesovi dá vůbec říct…“

Nalil mi šálek kávy, husté a tmavé jako inkoust.

„Když sem v roce 1995 nebo 1996 přijel na autogramiádu, byla to jeho první návštěva na ostrově. Okamžitě se do něj zamiloval. Dům na prodej jsem mu vlastně našel já. Jižní kříž. Ale potom náš vztah jaksi vyšuměl.“

„A v knihkupectví se ještě někdy zastavil?“

„Ne, nikdy.“

„Myslíte, že když za ním zajdu, podepíše mi knihu?“

Audibert s povzdechem zakroutil hlavou: „Opravdu, dobře vám radím, když říkám, abyste na takový nápad zapomněl. Je to totiž nejlepší způsob, jak se nechat zastřelit.“

Interview s Nathanem Fawlesem

AFP – 12. června 1999 (výňatek)

Tvrdíte, že ve věku třiceti pěti let a na vrcholu slávy končíte se spisovatelskou kariérou?

Ano, už jsem s tím vším skoncoval. Psaní jsem se vážně věnoval deset let. Deset let, ráno co ráno, zadek přikovaný k židli, pohled upřený na klávesnici. Takhle už žít nechci.

Vaše rozhodnutí je definitivní?

Ano. Umění je věčné, život krátký.

Přesto jste loni oznámil, že pracujete na novém románu s pracovním názvem Nepřekonatelné léto…

Nedostal jsem se dál než k hrubému nástinu děje a nadobro jsem od svého záměru upustil.

Co byste rád vzkázal svým početným čtenářům, kteří čekají na vaše další dílo?

Ať nečekají. Už nebudu psát knihy. Ať čtou jiné autory. Nouze o ně není.

Je těžké psát?

Ano, ale být spisovatelem určitě není tak těžké jako jiná povolání. To, co je komplikované a stresující, je iracionální stránka psaní – to, že jste napsali tři romány, neznamená, že zvládnete napsat i čtvrtý. Neexistují metody, pravidla, vytyčená trasa. Pokaždé, když začínáte psát nový román, je to skok do neznáma.

Co vlastně kromě psaní umíte?

Prý umím skvěle připravit telecí ragú.

Domníváte se, že vaše romány vstoupí do dějin literatury?

Doufám, že ne.

Jakou roli může literatura sehrát v současné společnosti?

Nikdy jsem si takovou otázku nepoložil a nemám v úmyslu s tím dnes začít.

Zároveň jste se rozhodl, že už neposkytnete žádný rozhovor…

Už jsem jich poskytl dost… Je to něco pokřiveného, postrádajícího větší smysl, pokud nejde o propagaci. Nejčastěji – abych neřekl vždycky – je to, co řeknu, předloženo veřejnosti nepřesně, zkresleně, je to vytržené z kontextu. Snažil jsem se, ale nenacházím žádné uspokojení v tom, že mám „vysvětlovat“ svoje knihy, natož abych odpovídal na otázky týkající se mých politických preferencí nebo osobního života.

Znalost životopisu spisovatelů, které obdivujeme, nám přece může pomoct jejich díla lépe pochopit…

Společně s Margaret Atwoodovou se domnívám, že toužit po setkání s autorem, jehož kniha se mi líbí, je totéž jako chtít se setkat s husou, protože mi chutná foie gras.

A není snad legitimní ptát se spisovatele na smysl jeho práce?

Není. Jediné obhajitelné pouto ke spisovateli je čtení jeho knih.

2
Naučit se psát

*

Povolání žokeje je ve srovnání s dráhou spisovatele daná a neměnná věc.

John Steinbeck

O týden později

Úterý 18. září 2018

1.

Rukama jsem křečovitě svíral řídítka a se skloněnou hlavou zdolával poslední metry na vrcholek kopce na východní straně ostrova. Pot ze mě jen lil. Kolo z půjčovny vážilo snad tunu a popruhy batohu se mi zařezávaly do ramenou.

Netrvalo to dlouho, i já jsem propadl kouzlu ostrova Beaumont. Celý týden, který jsem tu zatím strávil, jsem se každou volnou chvíli toulal křížem krážem po ostrově, abych se lépe seznámil s jeho místopisem.

Severní pobřeží Beaumontu jsem teď už znal téměř zpaměti – byl tu přístav, hlavní město a ty nejkrásnější pláže. Jižní strana, charakteristická svými útesy a skalisky, byla mnohem divočejší a méně přístupná, ale na kráse jí to neubíralo. Na západně položený poloostrov Svaté Sofie jsem se zatím vypravil jenom jednou, abych si prohlédl klášter stejného jména, kde dodnes žily zhruba dvě desítky benediktinek.

Ke Ztroskotancově mysu na druhé straně ostrova, kam jsem měl nyní namířeno, nevedla hlavní silnice, která v délce nějakých čtyřiceti kilometrů lemovala celý ostrov. Mys byl přístupný jen po úzké prašné cestě. Ta začínala hned za poslední pláží severního pobřeží – takzvanou Stříbrnou zátokou – a dál se dva kilometry vinula borovým lesem.

Podle informací, které se mi v průběhu uplynulého týdne podařilo náhodně posbírat, se měl vstup na pozemek Nathana Fawlese nacházet přímo na konci té prašné cesty s poetickým názvem Stezka botaniků. Když jsem konečně dorazil na místo, objevil jsem jenom kovovou bránu zasazenou do vysoké zdi z břidlice, táhnoucí se kolem celého pozemku. Žádná poštovní schránka ani zmínka o majiteli. Teoreticky se měl dům jmenovat Jižní kříž, ale ani to nešlo s určitostí říct. Namísto vřelého přivítání tu a tam jen pár cedulí: Soukromý pozemek; Vstup zakázán; Pozor, zlý pes!; Objekt je monitorován… Nenašel jsem zvonek ani jakýkoli jiný způsob, jak se ohlásit. Zamýšlené sdělení bylo víc než jasné: Ať jste kdokoli, nechci vás tady.

Nechal jsem kolo u brány a vyrazil pěšky podél vysoké zdi. Po chvíli začal les ustupovat hustému a křovinatému porostu vřesu, myrty a divoké levandule. Po dalších pěti stech metrech jsem dorazil až k útesu, který se prudce svažoval k moři.

Bez ohledu na riziko, že si zlámu všechny kosti v těle, jsem se přehoupl přes okraj a hledal vhodný opěrný bod. Našel jsem ho a začal jsem pomalu postupovat podél skalní stěny, kterou se mi podařilo překonat v místě, kde sráz nebyl až tak prudký. To nejhorší už bylo za mnou a dál jsem pokračoval asi padesát metrů podél pobřeží, když jsem za ohybem skalního masivu konečně spatřil to, co jsem se vydal hledat – dům Nathana Fawlese.

Vila vystavěná přímo na útesu vypadala jako vrostlá do skály. Zdi spisovatelova sídla tvořila v duchu tradiční moderní architektury jen železobetonová konstrukce bez další povrchové úpravy. Tři poschodí s terasami po obou stranách spojovalo kamenné schodiště vedoucí přímo k moři. Vypadalo to, že spodek domu tvoří s útesem jeden celek. Po celé délce spodní části se táhla řada malých kulatých okének podobně jako na parníku. Přerušovala ji jen vysoká a široká vrata, která, jak jsem předpokládal, skrývala lodní hangár. Od vrat se směrem dopředu táhl dřevěný ponton a na jeho konci byl přivázaný motorový člun s trupem z lakovaného dřeva.

Jak jsem tak po skaliscích opatrně pokračoval dál, přišlo mi, že se na prostřední terase pohnul nějaký stín. Že by sám Fawles? Rukou jsem si zaclonil oči, abych si postavu mohl lépe prohlédnout. Uviděl jsem muže, který se právě chystal… zalícit pušku.

2.

Sotva jsem stihl uskočit za skálu, když vzduchem zazněl výstřel. Kulka s pronikavým třesknutím skončila čtyři nebo pět metrů za mnou, až mi z toho zvonilo v uších. Dobrou minutu jsem vyčerpaně zůstal na místě. Srdce mi tlouklo jako o závod. Třásl jsem se po celém těle a po zádech mi stékal pramínek potu. Tak Audibert nelhal. Fawlesovi kompletně přeskočilo a na vetřelcích, kteří se odvážili vstoupit na jeho pozemek, trénoval střelbu na pohyblivý terč. Dál jsem ležel na zemi jako přikovaný a málem jsem zapomněl dýchat. Po takovém uvítání mi rozum velel vzít nohy na ramena a na nic nečekat. Ale rozhodl jsem se to nevzdat. Naopak jsem vstal a pokračoval směrem k domu. Fawles mezitím sešel do spodního patra na vyvýšené prostranství, které se vypínalo nad okolní skaliska. Druhý výstřel zasáhl kmen vyvráceného stromu. Kousíčky trouchnivého dřeva se rozletěly na všechny strany, až mi poranily obličej. Měl jsem strach jako ještě nikdy předtím. Přesto jsem umíněně a téměř proti vlastní vůli dál přeskakoval ze skály na skálu. Nathan Fawles – muž, jehož romány jsem tolik zbožňoval – přece nemohl být potenciální vrah. Snad abych rychleji prohlédl svůj omyl, třetí výstřel rozvířil prach sotva půl metru od mých conversek.

Chvíli nato jsem už stál stěží pár metrů od něj.

„Koukej vypadnout! Tady jsi na soukromém pozemku!“ spustil na mě z vyvýšeného prostranství.

„To snad ale není důvod, abyste po mně střílel!“

„Pro mě ano!“

Do očí mi svítilo slunce. Fawlesova postava se nejasně rýsovala proti světlu. Byl středně vysoký, ale dobře stavěný, na hlavě měl panamák a na očích modře zabarvené sluneční brýle. Pořád na mě ale mířil puškou, připravený stisknout spoušť.

„Co tu vůbec chceš?“

„Přišel jsem za vámi, pane Fawlesi.“

Sundal jsem si batoh, abych vyndal rukopis své knihy Nesmělé vrcholky.

„Jmenuju se Raphaël Bataille. Napsal jsem román. Byl bych rád, kdybyste si ho přečetl a řekl mi svůj názor.“

„Tvůj román je mi ukradený. A nic ti nedává právo mě obtěžovat na mém pozemku.“

„Na to, abych vás obtěžoval, si vás příliš vážím.“

„A přesto právě to teď děláš. Kdyby sis mě opravdu vážil, respektoval bys i moje právo na soukromí.“

Na terase vedle Fawlese se objevil nádherný zlatý retrívr s plavou srstí a začal na mě štěkat.

„Proč jsi šel dál, i když jsem na tebe vypálil?“

„Protože jsem věděl, že mě nezabijete.“

„Tak proč teda?“

„Protože jste napsal Loreleï Strangeovou a Zasaženi láskou.“

Stále oslepený sluncem jsem slyšel jenom jeho uštěpačný smích.

„Pokud si myslíš, že spisovatelé disponují morálními kvalitami, které propůjčují svým postavám, tak jsi pěkně naivní. A možná tak trochu pitomec.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka vzpomínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.