Zápisky cestujúcej mačky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Hiro Arikawa

Zápisky cestujúcej mačky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Zápisky cestujúcej mačky

HIRO ARIKAWA

Zápisky cestujúcej mačky

Tabineko Ripōto © 2015 Hiro Arikawa. All rights reserved.

Translation © František Paulovič, 2020

Cover design © Inga Joala, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1869-1

ISBN e-knihy 978-80-566-1958-2 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1959-9 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1957-5 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Skôr než sa vydáme na cestu

Som mačka a zatiaľ nemám žiadne meno. V Japonsku to raz o sebe vyhlásila jedna úžasná mačka. Neviem, do akej miery bola táto mačka úžasná, no keďže ja meno mám, aspoň v tomto smere som ju tromfol. Pravda, či sa mi moje meno páči alebo nie, to je už celkom iný príbeh. Veď len to, ako sa absolútne nehodí k môjmu pohlaviu, je vo svojej podstate až neuveriteľné... Dostal som ho približne pred piatimi rokmi, práve keď som dovŕšil dospelosť. Mimochodom, je mnoho teórií, ako prepočítavať mačací vek na ľudské roky, no nám mačkám príde celkom normálne, že sa už rok po narodení cítime na človečích dvadsať.

V tom čase som si obľúbil spávať na prednej kapote striebornej dodávky stojacej na parkovisku pred jedným panelákom. Prečo práve tam? Pretože či už som spal, alebo len tak oddychoval, nestalo sa, že by ma nejaký človek odtiaľ odohnal, čo by inak pôsobilo nanajvýš nedôstojne. Ľudia sú totižto enormne drzý živočíšny druh. Vlastne tvoria iba akúsi skupinu vzpriamene kráčajúcich opíc. Auto pokojne nechajú stáť len tak pod holým nebom napospas vrtochom počasia, no keď im mačka zanechá na okne odtlačky labiek, idú zrazu od zlosti vyskočiť z kože. Vie mi to niekto vysvetliť?

Na prednej kapote striebornej dodávky sa mi vždy spalo najlepšie. A to aj v zime – počas krátkych slnečných a teplých dní bola naozaj príjemne vyhriata a poobede sa na nej dalo dobre zdriemnuť. A keď konečne prišla jar, mohol som úspešne uzavrieť ďalší cyklus striedania ročných období. Pre mačky niet väčšieho šťastia, ako keď sa narodia na jar. Sezónu lásky mávame dvakrát do roka, na jar a na jeseň, no mačiatka, ktoré sa narodia pred zimou, ju vôbec nemusia prežiť.

Vyhrieval som sa schúlený do klbka na teplej kapote, keď som náhle na sebe pocítil prenikavý pohľad. Lenivo som otvoril oči a uvidel vysokého mladého muža, ktorý si ma sústredene a tak trocha fascinovane premeriaval.

„Ty tu takto polihuješ stále?“

Myslím si, že to už bude tak, máš s tým nejaký problém?

„Si krásny...“

No áno, to počúvam často.

„Môžem sa ťa dotknúť?“

Je mi ľúto, ale nie! Rýchlo som na výstrahu zdvihol prednú labku, načo muž zmeravel a skrivil pery. To je ale nevychovanosť! Ako by si sa cítil ty, keby si driemal a dostal by si takúto otázku?

„Možno by bodlo niečo na zahryznutie.“

Tak to je iná reč, zdá sa, že sa pomaly začínaš učiť... Napokon, za to, že si ma vyrušil z pokojného spánku, by som si nejakú odmenu aj zaslúžil. Predklonil som sa a natiahol krk, aby som lepšie videl, ako sa muž prehrabáva v igelitke s nákupom.

„Zdá sa, že som nekúpil nič dostatočne mačacie.“

Daj čokoľvek, je mi to jedno. Túlavé mačky netrpia prieberčivosťou. Ten šalát z morských plodov nevyzerá najhoršie... Zvedavá hlava mi zašuchotala o igelit, čo muža celkom pobavilo. S úsmevom ma po nej pohladil.

Júj, to smažené mäsko by som si veru dal!

„Také nezdravé jedlo? Radšej nie. Navyše je veľmi pikantné.“

Prosím ťa, aké nezdravé... Myslíš si, že túlavá mačka, ktorá ani nevie, čo s ňou zajtra bude, sa trápi tým, čo jej telu prospieva a čo nie? Zaujíma ma jediné – či mám v tejto chvíli čo pod zub. Muž nakoniec predsa len začal zo sendviča vyťahovať smažené kúsky mäsa a kládol si ich na dlaň. Naozaj chce, aby som mu jedol priamo z ruky? Vážne si myslí, že si ma takto získa? Ach jaj, čo sa dá robiť?! Keď ide o kúsok čerstvého mäsa, prečo neurobiť výnimku? Zo zásad sa mačka nenaje.

Pustil som sa do mäska a prsty jeho pravej ruky mi začali prechádzať od brady smerom k ušiam. Jemne ma za nimi škrabkal. Prečo by som človeku za dobré jedlo nedovolil, aby ma trochu pohladkal? Na tom nie je nič zlé. Tento muž v tom bol navyše skutočný majster. Vôbec by mi neprekážalo, keby ma hladil pod bradou o čosi dlhšie. Hlavu som nastavil ešte bližšie k jeho ruke – aké je to príjemné!

„V sendviči zostanú už len lístky kapusty, pozri,“ muž sa usmial a z plastového balenia so sendvičom prekrojeným na dve časti vyberal posledný kúsok mäsa. Nemal by som nič proti tomu, keby pokračoval a ponúkol mi aj kúsky cestíčka, ktoré odložil bokom – určite by ma zasýtili ešte viac.

Nakŕmil ma a ja som mu za odmenu dovolil, aby ma hladil – priznávam. No teraz je čas rozlúčiť sa. Opäť som zdvihol pravú labku, tentoraz to malo znamenať dovidenia. Pochopil. „Uvidíme sa neskôr,“ vzpriamil sa a odkráčal k schodisku vedúcemu do domu.

Toto bolo naše prvé stretnutie. Krátko nato som od muža dostal meno.

Od toho dňa som každý večer nachádzal pod striebornou dodávkou nejaké jedlo. V tieni zadnej pneumatiky bolo vždy položené niečo vo veľkosti ľudskej hrste, čo pre mačku predstavuje uspokojivú porciu solídneho obeda. Muž zo schodiska počas noci bezcieľne vychádzal von. Ak som bol nablízku, trochu som sa okolo neho pomotal a dal sa pohladiť na znak vďaky za jeho dary. Keď ma nezastihol, nechal mi niečo pod dodávkou. Niekedy sa stávalo, že mi to zjedli iné mačky alebo muž niekam odišiel – nevedno kam – a ja som vtedy márne až do rána čakal na jedlo. Ukázalo sa ako hlúpe predpokladať, že by som každý deň mohol dostať pravidelnú stravu. Nuž, ľudia sú nespoľahlivé tvory a vo všeobecnosti sa nevypláca sľubovať si od nich niečo viac. Mačací spôsob prežitia beztak spočíva v rozhadzovaní záchranných sietí na všetky možné strany. Môj vzťah k tomu mužovi preto zostával opatrný a formálny – no osud to tak nechcel a zasiahol. Dalo by sa povedať, že mi pekne zavaril...

Raz v noci som prechádzal cez cestu, keď ma prudko oslepilo svetlo prichádzajúceho auta. Hoci som okamžite odskočil, ozvalo sa hlasné zatrúbenie. To neveští nič dobré... Prekvapilo ma to a chcel som sa rýchlo vytratiť. Neskoro. Dostal som sa približne do polovice únikovej cesty, keď do mňa auto vrazilo a odhodilo ma do strany. Čo sa to do mačacieho pekla stalo?! Nič som nechápal. Náhle som si uvedomil, že ležím v kríkoch vedľa cesty. Celým mojím telom zalomcovala bolesť neporovnateľná s ničím, čo som si od narodenia pamätal. Aspoňže žijem.

S očami vypleštenými od hrôzy som sa pokúsil postaviť, no musel som okamžite vykríknuť. Auuu... To je bolesť! Pravá zadná noha ukrutne bolí! Otočil som polovicu tela, aby som si olízal ranu, a vtedy som to zbadal... Auuu! Z nohy mi trčala kosť. Pokiaľ ide o poranenia, otvorené rany, nech už sú akokoľvek hrozivé, si viem ošetriť jazykom, no v tomto prípade by som mohol lízať, koľko chcel. Kosť vytŕčajúca z nohy sa hlásila o slovo prenikavou bolesťou. Ach, keby len toľko netrčala... Čo teraz? Čo mám robiť? Keby mi niekto...

Pomóóóc! Kto by však zachraňoval túlavého kocúra, pomyslel som si vzápätí... Náhle som si spomenul na muža, ktorý mi každý večer prináša niečo pod zub. Hádam by mi vedel pomôcť! Trochu som zaváhal – náš vzťah je predsa o tom, že on ma nakŕmi a ja mu za odmenu dovolím, aby ma pohladil. No za pokus to aj tak stojí... Zadnú nohu s trčiacou kosťou som zdvihol a vydal sa na cestu. Za každé zavadenie o zem sa dostavil trest – zasiahla ma omračujúca bolesť. Niekoľkokrát som to takmer vzdal. Nezvládnem to – nedokážem prejsť už ani jeden krok...

Nejakým zázrakom sa mi podarilo dostať až na parkovisko pred domom, na miesto našich spoločných stretnutí. Kým som dokríval k striebornej dodávke, už sa pomaly brieždilo. Au, au – to je koniec, viac už nespravím ani krok, tentoraz nie. Z plných pľúc som vykríkol o pomoc: Auuuuuuuuuu!!! Niekoľkokrát za sebou, vždy najsilnejšie, ako som len vedel. Tak prenikavo, že mi hlas po čase začal vynechávať. Už len to zavýjanie samo osebe bolo pre mňa nesmiernym utrpením.

A vtedy som zbadal, že niekto zostupuje po schodoch. Zdvihol som hlavu a spoznal ho.

„Vedel som, že si to ty,“ povedal, no v okamihu celý zbledol a bleskovo sa ku mne rozbehol. „Čo sa ti stalo? Prešlo ťa auto?“

Od hanby som doslova onemel.

„Bolí to? Musíš veľmi trpieť.“

Už sa ma prestaň pýtať na zjavné veci, začínam byť z toho pekne podráždený. Maj trochu ohľadu na poraneného kocúra!

„To bola sila! Tým volaním o pomoc si ma normálne zobudil. Naozaj si volal na mňa?“

No áno, samozrejme, že na teba, na koho iného? Prestaň konečne s tými výlevmi, iba zdržuješ!

„Dúfal si, že ti určite voľajako pomôžem, však?“

Keď som neochotne musel priznať, že trafil klinec po hlavičke, začal z ničoho nič roniť slzy. Prečo plače?

„To je úžasné, že si si na mňa spomenul.“

Mačky neplačú ako ľudia, hoci... mám také tušenie, že rozumiem pocitom, ktoré ťa dohnali k slzám. Áno, prvý, na koho som si v tej chvíli spomenul, si bol ty. Vedel som, že sa niečo stane, ak za tebou prídem. No teraz k veci: Chceš mi vôbec nejako pomôcť? Tá bolesť je čoraz neznesiteľnejšia. Obávam sa, že samo sa to nezahojí, tak na čo čakáš?

„Neboj sa, budeš v poriadku, poď, ideme.“ V lepenkovej škatuli vystlanej mäkkou dekou ma naložil do striebornej dodávky. Zamierili sme na veterinárnu kliniku. Nepoznám horšie miesto na svete, a tak nebudem zachádzať do detailov. Väčšina zvierat ho po prvej návšteve netúži navštíviť znovu. Aký význam by preto malo rozprávať o ňom v tomto príbehu?

Napokon som u muža zostal, až kým sa mi rana nezahojila. Byt mal zariadený usporiadane. Žil v ňom sám. Do prezliekacej časti kúpeľne mi dal krabicu na toaletu a do kuchyne misky na vodu a jedlo. Možno na to nevyzerám, no som celkom inteligentný kocúr s dobrými spôsobmi. Rýchlo som sa naučil, ako používať záchod, aby zostala podlaha čistá. Pochopiť, na ktorých miestach si nemám brúsiť pazúry, mi tiež netrvalo dlho. Podľa toho som sa aj zariadil. Žiadne brúsenie o steny ani o drevené zárubne dverí, ale iba na nábytku a na deke – hoci mi muž nikdy nepovedal, že zákaz sa na ne nevzťahuje (na začiatku sa síce netváril najšťastnejšie, no keďže som kocúr, ktorý dokáže veľmi pozorne čítať atmosféru, presne vycítim, čo sa smie a čo už nie).

Trvalo dva mesiace, kým sa kosť zahojila a vybrali mi stehy. Za ten čas som sa dozvedel, ako sa môj záchranca volá. Satoru Mijawaki.

Satoru ma celý čas ledabolo oslovoval „ty“, „mačka“, alebo „pán kocúr“. Ako inak, keď som nemal žiadne meno. Ak by som aj nejaké mal, zbytočne by som mu ho hovoril, pretože nerozumie môjmu jazyku. Ľudia sú v tomto ohľade dosť v nevýhode, rozumejú iba vlastnej reči. Keď už sme pri tom, vedeli ste, že všetky zvieratá sú multilingválne?

Vždy keď som vykročil smerom k vchodovým dverám, Satoru zvraštil obočie a nahnevane mi vysvetľoval, že by som to nemal robiť: „Ak sa raz vyberieš von, tak sa už pravdepodobne nevrátiš, nemám pravdu? Buď trpezlivý a vydrž, kým sa nevyliečiš! Určite by ťa nebavilo mať štichy na nohe po celý život.“

Hoci som vďaka sebaovládaniu mohol o nejaký čas ako-tak chodiť, nemyslel som si, že ma stehy na nohe budú stále tak veľmi bolieť. Už len pre ten Satoruov nahnevaný výraz som na prechádzku dva mesiace ani nepomyslel. Navyše tu boli moji mačací súperi, ktorých by šuchtavá zadná noha len navnadila na súboj, a to som predsa riskovať nemohol. Nakoniec sa však rana kompletne zahojila. S čoraz namrzenejším výrazom tváre som začal chodievať k dverám v hale a mňaučať. Ďakujem za všetku tvoju námahu, ktorú si mi venoval. Ostanem ti navždy hlboko zaviazaný za túto obetu. Aj keby si mi oddnes už nikdy nenechal pod striebornou dodávkou žiadne jedlo.

V takýchto chvíľach sa Satoru netváril nahnevane, na jeho tvári sa zračil skôr smútok. Rovnako ako v prípade nábytku a deky – nie je to síce zakázané, ale aj tak...

„Takže ty by si už najradšej odišiel.“

Ach jaj, tváriš sa, akoby si sa mal čoskoro rozplakať. Nehovor mi, že ti bude smutno, keď odídem.

„Premýšľal som, či by si sa nechcel stať mojím domácim kocúrom.“

Jeho ponuka prišla ako blesk z jasného neba. Nikdy mi nenapadla myšlienka, že by som sa mohol jedného dňa zmeniť z odjakživa túlavého kocúra na kŕmeného domáceho miláčika. Vedel som, že kým sa mi rana nezahojí, bude o mňa postarané, no mal som v pláne odísť, len čo sa vystrábim. Presnejšie povedané, vždy som počítal s tým, že raz odídem.

Nie je lepšie, keď sa budem sám porúčať, ako keď ma raz niekto vyhodí? Mačky predsa majú svoju úroveň. Ak si ma chcel za domáce zviera, mal si mi to povedať skôr. S ľahkosťou som sa prešmykol cez dvere, ktoré Satoru, zjavne zvádzajúci vnútorný boj, dosť neochotne otvoril. Ešte som sa za ním otočil a rozlúčil s hlasným mňau, do ktorého som vložil aj: Nepôjdeš so mnou?

Satoru mal na človeka celkom dobrý inštinkt, vedel sa nastaviť na mačací jazyk, a tak moju výzvu hravo pochopil. Tak trochu v rozpakoch sme spolu vyšli von. Mesto sa v jasnej mesačnej noci ponorilo do úplného ticha. Vyskočil som na kapotu striebornej dodávky. Po takom dlhom zotavovaní ma sila môjho odrazu príjemne prekvapila. Spokojne som zoskočil na zem a s chuťou zapriadol.

Náhle blízko nás prešlo auto. Chvost sa mi zježil a celým mojím telom zalomcoval strach, že do mňa vrazí a poláme mi kosti. Inštinktívne som sa jedným skokom skryl za Satorua. Pozrel sa na mňa a chápavo sa pousmial. Nakoniec sme sa teda spolu vrátili do domu. Ale až po krátkej prechádzke po okolí.

Otvoriť! zamňaukal som pred dverami na druhom poschodí.

Satoru na mňa hľadel s úsmevom, hoci to opäť vyzeralo, akoby sa mal čochvíľa rozplakať.

„Naozaj sa tam chceš vrátiť?“

Samozrejme, rýchlo otváraj!

„A chceš byť mojím domácim kocúrom?“

Áno, len by som poprosil, aby sme sa občas išli von poprechádzať.

Takto sa zo mňa stal Satoruov domáci kocúr.

„Keď som bol malý, staral som sa o mačku, ktorá vyzerala presne ako ty.“ Satoru vytiahol zo zásuvky album s fotografiami. „Pozri!“ Na všetkých jedna a tá istá mačka.

Tak toto poznám – niečoho takého je schopný len úplný blázon do mačiek. Tá na fotkách sa na mňa naozaj podobala. Okrem hlavy a chvosta bola úplne biela. Na tvári dve čierne škvrny a zahnutý celý čierny strapatý chvost. Sklon chvosta bol iný, no sfarbením hlavy sme sa dokonale zhodovali.

„Škvrny na jeho čele tvorili znak – osem, preto sa volal Hači.“

To už je čo za úbohý spôsob výberu mena?! Začal som sa s hrôzou obávať, aké pripadne mne. A čo keby si ma pomenoval – Kjú, deviatka predsa nasleduje po osmičke, nie?

„Čo hovoríš na Nana?“

Čože??? Tu sa akože odpočítava či čo? Celkom ma zaskočil.

„Pozri, koniec chvosta máš zahnutý inak ako Hači. Keď sa naň dívam zhora, vidím číslicu – sedem.“

Reč je o mne a o mojom chvoste? Tak to teda nie, trochu spomaľ. Nezdá sa ti náhodou, že Nana je príliš ženské meno? Ja som predsa dosť rešpektovaný kocúr, čo si o mne pomyslia mačky v mojom okolí, keď sa s nimi budem chcieť spáriť?

„Skvelé, čo hovoríš? Je to šťastné číslo a tiež dobré znamenie.“

Nespokojne som zamňaučal. Satoru prižmúril oči a pošteklil ma pod bradou: „Páči sa ti tvoje meno?“

Vôbec!!! Teda... jáááj... Zase to jeho škrabkanie. Od slasti som mimovoľne začal priasť.

„Takže sa ti páči, však?“

Ale nie... Takto som nakoniec prišiel o šancu vyriešiť celé toto nedorozumenie (čo iné som akože mal robiť – veď ma stále škrabkal!). Bolo rozhodnuté, odvtedy sa volám Nana.

„A ideme sa sťahovať!“

V dome platil zákaz chovu domácich zvierat. Satoru sa so správcom dohodol, že kým sa nezotavím zo zranenia, môžem uňho ostať. Potom sa so mnou presťahoval do inej časti mesta. A to všetko len z lásky ku mne! Ako kocúr musím pripustiť, že ten chlap je skutočný blázon do mačiek. Takto sa začal náš spoločný život. Satoru bol ako spolubývajúci mačky úplne bezproblémový človek a ja som bol ako spolubývajúci človeka úplne bezproblémový kocúr. Vychádzali sme spolu skutočne perfektne. Celých päť rokov, ktoré nasledovali.

Stalo sa to v čase, keď som dovŕšil svoju kocúriu dospelosť a Satoru mal niečo po tridsiatke.

„Nana, prepáč!“ ospravedlňoval sa mi a hladil ma pri tom po hlave.

To je v poriadku, naozaj! Nič si z toho nerob.

„Je mi tak ľúto, čo sa stalo.“

Nemusíme sa už o tom baviť – som kocúr, ktorý chápe, ako to v živote chodí.

„Nikdy som nemal v pláne sa ťa zbaviť.“

Život – ľudský či mačací – sa nie vždy uberá želaným smerom. Naše spolunažívanie sa jednoducho ocitlo na konci. Vidím to tak, že sa vrátim k živobytiu, aké som viedol pred piatimi rokmi. Ako by to asi dopadlo, keby som vtedy po uzdravení ostal na ulici? Nebude to med lízať, ale od zajtra sa vrátim na túlavé chodníčky. O nič neprichádzam. Len o meno Nana a o tých päť rokov, ktoré som strávil s ním.

Tak sa už prestaň trápiť. Mačky vedia prekonať čokoľvek, čo ich v živote stretne. V mojom prípade to platí s jedinou výnimkou – v hlave sa mi premietla spomienka na Satorua, keď ma našiel so zlomenou kosťou.

Pôjdeme?

Satoru otvoril poklop na mojej klietke. Pochopil som a vliezol dnu. Celých tých päť rokov som bol veľmi dobrý a poslušný kocúr. Dokonca aj keď ma viezol zavretého v klietke na najhoršie miesto na svete – do nemocnice –, vôbec som nevystrájal a neprskal.

„Poďme!“

Ako spolubývajúci som nerobil žiadne problémy a nemienim ich spôsobovať ani v úlohe spolucestujúceho na našom poslednom výlete. Satoru zavrel poklop klietky a naložil ma do striebornej dodávky.

Kósuke

„Dlho sme sa nevideli.“

Takto jednoducho sa začal e-mail od Satorua Mijawakiho, priateľa z detských čias, ktorý sa odsťahoval, keď spolu chodili na základnú školu. Odvtedy zmenil bydlisko ešte niekoľkokrát, no napriek tomu dal Kósukemu vždy o sebe vedieť a priateľmi ostali, aj keď mali obaja po tridsiatke.

„Prepáč, že ťa takto nečakane otravujem, no nechcel by si si vziať môjho kocúra?“

Bol to nesmierne krásny kocúr. Vinou neodvratných záležitostí sa už vraj oňho nemôže viac starať, a preto hľadá niekoho, kto by mu pomohol a zobral si ho k sebe. Čo myslel pod „neodvratnými záležitosťami“, Satoru podrobnejšie nevysvetlil. Ak by bol Kósuke ochotný ujať sa kocúra, priviezol by ho ukázať. K e-mailu priložil aj dve jeho fotografie. Mal na čele dve škvrny pripomínajúce japonskú číslicu osem.

„Čože?“ vykríkol mimovoľne Kósuke. „Veď vyzerá ako Hači!“

Kocúr na fotke skutočne pripomínal kocúra, ktorého spolu so Satoruom pred rokmi našli odvrhnutého. Preklikol na druhú snímku s detailným záberom chvosta. Ohnutý čierny koniec vyzeral ako číslica sedem. V tej chvíli si spomenul na poveru: mačky so zahnutým chvostom v tvare sedmičky vraj nosia šťastie. Od koho to len počul? Snažil sa rozpamätať, a náhle pocítil na hrudi ťažobu – povedala mu to jeho manželka. Pred časom ho opustila a vrátila sa do domu svojich rodičov. Netušil, či sa ešte niekedy k nemu vráti. Vlastne sa už začal zmierovať s tým, že to takto ostane natrvalo.

Teraz sa mu však zrodila v hlave zvláštna myšlienka. Ak príde do domu mačka prinášajúca šťastie, všetko sa zmení a ich vzájomné odlúčenie sa môže skončiť. Bude sa ponevierať po dome a zahnutým končekom svojho chvosta začne zhŕňať drobné úlomky šťastia. Zo spoločného života sa razom vytratia všetky problémy – hoci aj bez detí.

Kósuke si pomyslel, že prijatím kocúra nič nepokazí. Podobá sa na Hačiho, je veľmi pekný a má ohnutý koniec chvosta. Navyše po dlhom čase opäť bude mať príležitosť stretnúť sa so Satoruom.

Poslal manželke e-mail.

„Priateľ ma poprosil, či si nevezmem jeho mačku, čo si o tom myslíš?“

„Rob si, čo chceš,“ odpovedala.

Z jej slov zavanul chlad, a predsa z nich mal dobrý pocit. Doteraz mu nikdy neodpovedala a vlastne ani nedúfal, že by sa ozvala. Kósukeho manželka miluje mačky, a tak mu napadlo, či sa nevráti späť, len aby sa na kocúra prišla pozrieť. A ak by jej ešte napísal, že sa ho s radosťou ujme, no nevie, ako sa o zviera postarať, možno by ju práve náklonnosť k mačkám priviedla k tomu, aby sa nadobro vrátila.

Má to len jedinú chybu. Kósukeho otec mačky neznáša... Nie, z toho asi nič nebude – uvedomil si a od trpkosti zovrel pery. Vždy bral veľký ohľad na to, čo si jeho otec myslí. To bola napokon aj príčina, prečo ich manželstvo prestalo fungovať.

Teraz je však pánom rodinného obchodu a nemusí ho zaujímať, ako sa k tomu otec postaví. Rozhodol sa. Kocúra Satorua Mijawakiho, priateľa z detských čias, si vezme, nech sa otec rozčuľuje, koľko chce. Nech si hoci aj myslí, že mu to urobil napriek.

Satoru prišiel hneď nasledujúci týždeň. Bol voľný deň a obchod zostal zatvorený. V striebornej dodávke sa viezla aj jeho milovaná mačka.

Kósuke vybehol von, hneď ako začul zvuk motora. Na parkovisku pred obchodom sa Satoru snažil nájsť miesto na parkovanie.

„Kósuke, dlho sme sa nevideli!“ Pustil volant a mával cez otvorené okno.

„Rýchlo zaparkuj,“ privítal ho len suchým úsmevom a trochu ho popohnal. Naposledy sa videli pred tromi rokmi, a tak mal zo stretnutia s ním trochu obavy. Od detských čias sa vôbec nič nezmenilo...

„Ak by sa ti dalo odstaviť auto tamto na okraji parkoviska, bolo by to fajn. Hoci sa tam trochu zle stojí.“

Pred obchodom mali tri parkovacie miesta pre zákazníkov. Satoru zastal na tom najbližšom k vchodu, pred ním stáli rôzne škatule – keď bol obchod otvorený, zákazníci parkovali po stranách. Kósuke svoje rodinné auto nechal vzadu v záhrade.

„Hádam sa zákazníci nebudú hnevať.“

„Dnes máme zavreté, nerob si starosti.“

Rodinný podnik s fotografickými službami prevzal Kósuke po otcovi. V stredu mávali vždy zatvorené. Satoru pracoval ako radový zamestnanec vo firme, a tak sa najprv snažil dohodnúť stretnutie na sobotu. Kósuke presadil stredu – v konečnom dôsledku sa to celé týkalo Satoruovej prosby s kocúrom. Musel si zobrať dovolenku, aj keď mu to príliš nevyhovovalo.

„Ach tak, už rozumiem...“ Satoru sa poškrabal po hlave a vystúpil. Zo zadného sedadla vytiahol klietku s kocúrom.

„Takže toto je Nana?“

„Áno, a ako si videl na fotkách, ktoré som ti poslal, koniec chvosta má v tvare sedmičky. Výstižné meno, čo povieš?“

„No, neviem... Spôsob, akým vyberáš mená, mi už vtedy pripadal tak trochu prvoplánový. Myslím teraz aj na Hačiho.“

Hači si svoje meno vyslúžil len tým, že mal na tvári škvrny v tvare číslice osem.

Stúpali hore po schodoch do obytnej časti domu. Kósuke bol zvedavý na kocúrovu tvár, no Nana celý čas divne mňaučal v klietke a ani raz nevystrčil hlavu von. Keď sa snažil nahliadnuť dnu, videl len čierny chvost a biely bok.

„Ale no tak... Nana! Čo sa deje?“

Satoru sa prihováral Nanovi, aby sa ho pokúsil upokojiť. Po chvíli to však vzdal.

„Prepáč, prišiel do neznámeho prostredia, a tak je trochu nervózny. O chvíľu ho to určite prejde.“

Dvierka na klietke zostali otvorené. Priatelia začali oživovať spomienky na staré časy.

„Prišiel si autom, takže žiaden alkohol. Kávu? Čierny čaj?“

„Kávu.“

Keď bola káva zaliata, zobral si Satoru svoju šálku a opatrne sa opýtal:

„Manželka dnes príde domov?“

Nebol to dobrý nápad. Okamžite si to uvedomil aj Satoru. Chcel sa ospravedlniť, no chvíľka ticha, ktorá nastala po jeho otázke, ho od toho odradila.

„Vrátila sa k rodičom.“

„Ach tak...“ Na tvári sa mu usadil neprítomný výraz, niečo na spôsob: Prepáč mi moju nevedomosť, ale nemohol som to tušiť.

„No... a bude to v poriadku, ak o kocúrovi rozhodneš takto sám? Aby nenastali nejaké problémy, keď sa vráti.“

„Ona mačky zbožňuje. Ak si ho zoberiem, skôr ju tým prilákam späť.“

„Možno má rada mačky, ale predsa, čo ak...“

„Preposlal som jej Nanove fotky a opýtal sa, čo si o tom myslí. Mám si vraj robiť, čo sa mi zachce.“

„Čože? To mi teda ako súhlas nepripadá.“

„Odkedy odišla, bolo to vôbec po prvýkrát, čo mi odpísala.“

Ak si ho zoberiem, skôr ju tým prilákam späť – znelo to síce ako zlý žart, no v skutočnosti to vystihovalo celú biedu Kósukeho situácie.

„Keby sa vrátila, určite by kocúra nevyhodila na ulicu – taká ona nie je. A ak sa nevráti, budem sa oňho vedieť postarať aj sám. Nech už to dopadne akokoľvek, nevidím v tom žiadny problém.“

Satoru skončil s otázkami. Na rade bol teraz Kósuke:

„Jedno mi však musíš vysvetliť. Prečo sa zrazu o kocúra nemôžeš starať?“

„Vieš...“ usmial sa, akoby chcel zakryť, že ho niečo trápi, a začal sa nervózne škrabať po hlave. „Prišlo mi do toho niečo veľmi dôležité. Už nemôžeme byť spolu.“

Atmosféra v miestnosti sa zmenila. Kósuke sa rozpamätal, že mu vlastne pripadalo dosť zvláštne, keď Satoru ako radový firemný zamestnanec privolil, aby sa stretli uprostred pracovného týždňa, a bol ochotný merať k nemu cestu.

„Vyhodili ťa z práce?“

„Nie... Len jednoducho viac nemôžeme spolu bývať.“

Nepresvedčivé vysvetlenie pripravilo Kósukeho o chuť ďalej sa vypytovať. Vlastne sa mu už o celej tejto záležitosti ani nechcelo baviť.

„Nemôžem sa o Nanu ďalej starať, to je celé. Tak som poprosil niekoľkých svojich dobrých priateľov o pomoc.“

„Rozumiem. Musí to byť ťažké.“

Náhle ho prepadol zvláštny pocit povinnosti, že sa o kocúra musí postarať práve on. Ľudia by si mali navzájom pomáhať. Navyše ten, kto teraz potrebuje pomoc, je jeho blízky priateľ.

„A inak je všetko v poriadku? Myslím zdravie, plány do budúcnosti a podobne.“

„Vďaka za opýtanie. Tu naozaj ide len o Nanu. Ak sa dostane do dobrých rúk, všetko sa tým vyrieši.“

Pochopil, že nemá význam pokračovať s otázkami tohto druhu.

„Keď som uvidel tie fotky, zostal som dosť prekvapený. Veď vyzerá ako Hačiho dvojča.“

„A to si ho ešte ani poriadne nevidel, počkaj, keď vylezie von.“

Satoru sa obrátil za seba a uprene sa zadíval na klietku. Nezdalo sa však, že by Nana chcel čo i len vystrčiť hlavu.

„Aj mňa to zarazilo, keď som ho prvýkrát uvidel. Chvíľu som si myslel, že sa pozerám na Hačiho.“

To bolo, samozrejme, nemožné. Kósuke trochu zosmutnel.

„Čo sa vlastne stalo s Hačim?“

„Zomrel, keď som chodil na strednú školu. Zrazilo ho auto. Dostal som správu od jeho majiteľov.“

Tá záležitosť v ňom očividne ešte aj teraz vyvolávala bolestné pocity.

„Ale aspoň ti dali vedieť.“

Kósuke si pomyslel, ako je dobre, že si obaja mohli takto spoločne na Hačiho zaspomínať a navzájom si uľaviť v žiali. Vždy lepšie, než sa prehrabávať v minulosti a plakať osamote.

„Prepáč. Voľajako mi je clivo a lezie to na mňa čoraz viac a viac.“

„Nebuď hlupák, nemusíš sa ospravedlňovať!“

Kósuke naznačil pohyb, akoby chcel Satorua udrieť päsťou, na čo on zareagoval tým, že sa pomyselnej rane uhol.

„Ten čas ale letí... Akoby to bolo len včera. Pamätáš sa, ako sme sa spoločne o Hačiho starali?“

„Ako by som len mohol zabudnúť?!“ Kósuke sa smutne usmial.

Rovnaký výraz sa objavil aj na Satoruovej tvári.

Keby ste sa vydali na krátku prechádzku po okolí obchodu s fotografickými službami patriaceho rodine Sawadovcov a vyšli by ste na mierny kopec po ceste smerom k lesom, dostali by ste sa ku komplexu obytných domov. Pred tridsiatimi rokmi mal výzor novej štvrte pozostávajúcej zo showroomov, moderných butikov a nájomných bytov. Uprostred tejto poprepájanej spleti budov bývala Satoruova rodina. Rodičia mali len jeho.

Satoru a Kósuke sa spoznali, keď začali spoločne navštevovať plaveckú školu. Bolo to približne v čase, keď obaja navštevovali druhý ročník základnej školy. Kósuke odmalička trpel atopickými problémami, a tak chodieval plávať na popud matky, ktorá verila, že voda mu pomôže pri liečbe kože. Satoru mal iný dôvod. V bazéne sa pohyboval s takou obratnosťou, akoby mal medzi prstami široké blany. Učitelia jeho rodičom poradili, aby sa začal pravidelne venovať plávaniu. Na plavárni neustále niečo vymýšľal a zabával ostatných. Keď mal len trochu voľného času, ponáral sa na dno ako mlok a prudko odtiaľ vyrážal k hladine, aby strašil iné deti. „Si ako kappa!“ napomínali ho nahnevaní tréneri. A tak mu meno bájneho vodného netvora prischlo ako prezývka. Niekedy ho tréneri zvykli volať aj „Blana“, záviselo od toho, akú mali náladu.

Keď sa začali hodiny plávania, Satoru trénoval v skupine rýchlych plavcov, zatiaľ čo Kósukeho zaradili medzi priemerné deti s kožnými chorobami. Pohľad na Kappu, ako „vďaka svojim blanám“ s ohromnou rýchlosťou pláva a ponára sa, dokázal na Kósukeho vždy zapôsobiť. Stali sa z nich síce priatelia, no trochu mu aj závidel. Neraz si pomyslel, že by bolo super byť ako on. No len čo raz uvidel, ako sa Satoru počas svojich bláznivých ponorov nepekne udrel čelom o dno bazéna, tieto pocity vyprchali a on sa vrátil v úvahách na zem. Hoci nie úplne – drobné záchvaty závisti ho v tých časoch predsa len ešte sem-tam prepadli.

Začínalo sa leto. Uplynuli presne dva roky, odkedy obaja začali chodiť na hodiny plávania. Vždy sa stretli pod kopcom, na ktorom stál obytný komplex, a potom spoločne pokračovali k plavárni. Kósuke prichádzal na miesto stretnutia vždy skôr. A práve preto uvidel tú kartónovú škatuľu ako prvý. Stála len tak položená na úpätí kopca vedľa informačnej tabule s plánom obytného komplexu a prapodivne mraučala. Veľmi opatrne a s obavami k nej pristúpil a jemne nadvihol veko. Hľadel na dve huňaté biele klbká posiate trojfarebnými škvrnami. Len sa na ne nemo pozeral. Aké bezbranné a krehké uzlíky nového života, pomyslel si. Príliš drobné na to, aby sa ich ktokoľvek mohol len tak dotknúť...

„Čože? Mačky?!“ hlas, ktorý zaznel nad jeho hlavou, patril prichádzajúcemu Satoruovi. „Kde sa tu vzali?“ pokračoval v údive a postavil sa vedľa Kósukeho.

„Našiel som ich tu len tak pohodené.“

„No teda... Sú prekrásne!“

Obaja chvíľu stáli s istým odstupom nad tými huňatými gučami. Nakoniec od nich Satoru odtrhol zrak a opýtal sa:

„Nevezmeme si ich do rúk?“

Kósuke si hneď vybavil večné upozorňovanie úzkostlivej matky, že ako atopik sa nemôže dotýkať živých zvierat. Nedokázal by však zniesť, ako ich Satoru berie do rúk, zatiaľ čo on by sa len prizeral. Napokon, bol to predsa on, kto ich objavil. Mal by sa ich dotknúť ako prvý. Oboma dlaňami ich opatrne uchopil a zodvihol. „Tie sú ale ľahučké!“

Vydržal by ich takto držať celú večnosť, no hrozilo, že prídu neskoro na hodinu plávania. „Musíme už ísť!“

„Áno, poďme,“ obaja sa navzájom nabádali na odchod.

„Cestou späť sa sem zájdeme znovu pozrieť.“

Rozbehli sa smerom k plavárni. Aj tak už nestihli prísť načas a tréner oboch potrestal zauchami. Návrat z plavárne pod kopec sa zmenil na hotovú naháňačku. Kartónová škatuľa nepohnute stála vedľa informačnej tabule, no už len s jedným mačiatkom vnútri. To druhé si zrejme niekto zobral. Zostalo len toto a chlapci to pochopili ako znamenie prinášajúce šťastie. Na čele malo trojfarebné škvrny pripomínajúce číslicu osem, koniec chvostíka čierny.

Sadli si k škatuli a zízali na spiace, nahlas odfukujúce mačiatko ako na nejaký nebeský výjav. Je vôbec možné, aby sa našlo dieťa, ktoré by si nechcelo odniesť domov toto nádherné mäkučké stvorenie? Obom sa im začali v hlavách rýchlo premietať scenáre, čo sa stane, ak si ho vezmú k sebe. Kósuke ani najmenej nepochyboval, že matka bude proti. Pre jeho atopiu. A otec, ten zvieratá doslova neznáša...

V úvahách sa zamotával do siete nepriaznivých okolností. Satoru to postrehol, a tak sa rýchlo prihlásil o slovo:

„Opýtam sa teda svojej mamy ja.“

„To nie je spravodlivé!“ Kósuke okamžite nahnevane zareagoval, ako už veľakrát, keď pocítil závisť voči úspešnejšiemu priateľovi. Ako keď počul dievča, ktoré sa mu páčilo, že si samo pre seba šepká, aký je Satoru zo skupiny rýchlych plavcov úžasný. Navyše sa pri svojich obdivných slovách, nech už bol ich význam akýkoľvek, tvárilo tak pôvabne...

Satoru vie rýchlo plávať, nie je atopik a má skvelú mamu aj otca, ktorí isto povedia áno, keď si domov prinesie mačku a požiada ich, či si ju môže nechať a starať sa o ňu. Najskôr obdivné slová dievčaťa, ktoré sa Kósukemu páči, a teraz ešte aj takto ľahko príde k tomuto nádhernému mäkučkému mačiatku – kde je tu spravodlivosť?!

Keď to takto naňho priamo vychrlil, Satoru sa zatváril dosť zaskočene, akoby ho niekto prudko udrel. Kósukeho zalial pocit hanby. Potreboval to dostať zo seba von.

„A tiež som ho zbadal ako prvý...“

„Prepáč,“ ospravedlnil sa Satoru a bolo vidieť, že úprimne. „Mačiatko je tvoje, našiel si ho ty.“

Kósuke sa cítil previnilo a začal ustráchane vzlykať. Rozišli sa teda v dosť pochmúrnej atmosfére a Kósuke si v kartónovej škatuli niesol domov malé mačiatko.

Mama napočudovanie vôbec neprotestovala.

„Vďaka plávaniu atopické prejavy v poslednom čase ustúpili a navyše pravidelne upratujeme. Malo by to teda byť v poriadku. Mačku má v dome aj strýko a keď sme ho minule navštívili, nič ti nebolo.“

Naozaj, problémy s atopiou sa doma nespomínali s takou pravidelnosťou ako kedysi. Ani do nemocnice už nechodili tak často.

Zato otec v ničom nezaostal za chmúrnymi očakávaniami.

„Nie! V žiadnom prípade! Mačku doma nestrpím!“

Od začiatku sa odmietol o celej veci baviť.

„Čo ak nám tu pazúrmi všetko doškriabe? Starať sa o mačku, to nie je len tak! Nepracujem v našom obchode len preto, aby som kŕmil mačku!“

Nepomohlo ani to, keď sa s prosbami pridala na Kósukeho stranu aj mama, ba zdalo sa, že ho to rozčuľuje ešte viac. Prikázal synovi, aby ešte pred večerou vrátil škatuľu s mačiatkom tam, kde ju našiel.

S plačom kráčal späť pod kopec, s kartónovou škatuľou v rukách. Položiť ju na pôvodné miesto vedľa informačnej tabule – to už však bolo nad jeho sily! Zamieril rovno k Satoruovmu domu, hoci sa naposledy nerozišli práve v najlepšom.

„Tu je mačiatko, otec mi nikdy nedovolí nechať si ho,“ povedal so slzami v očiach. Obaja stáli pred dverami.

„Chápem,“ odpovedal Satoru. „Nechaj to teraz na mňa. Napadla mi skvelá myšlienka!“

Vošli dnu. Kósuke predpokladal, že sa Satoru išiel opýtať svojej mamy, či si môže mačiatko nechať. Namiesto toho sa však vrátil so športovou taškou, ktorú nosieval na plaváreň, prehodenou cez plece.

„Satoru, načo ti je tá taška? A vôbec, kam sa teraz chystáš? O chvíľu predsa príde otec a budeme večerať,“ ozvala sa jeho matka.

Obúval si topánky vo vstupnej hale.

„Navečerajte sa bezo mňa. Ja s Kósukem totiž utekám z domova.“

„Čože?!“

Po prvýkrát Kósuke počul, ako inak vždy príjemná a zdržanlivá kamarátova mama zvýšila hlas.

„Čo to má znamenať, Satoru?! Čo to hovoríš?“ V kuchyni ju však zamestnávalo vyprážanie tempury, a tak k nim nemohla odbehnúť. Len vystrčila hlavu do chodby.

„Kósuke, si tam? Môžeš mi to vysvetliť?!“

Ani Kósuke však ničomu nerozumel. Zmohol sa len na krátky povzdych. Satoru ho chytil za ruku a ťahal ho von.

„Nedávno som v škole čítal knihu. O chlapcovi, ktorý našiel túlavé šteniatko. Otec mu prikázal, aby ho išiel vrátiť na miesto, kde ho našiel, no ten chlapec to nedokázal a utiekol z domu. Otec ho išiel do noci hľadať a neustále si hovoril, že keby mu bol dovolil starať sa o psíka, asi by sa to nestalo. Nakoniec sa to skončilo tak, že súhlasil, aby si ho nechal,“ Satoru trochu vzrušene vysvetľoval obsah knihy. „Ty si teraz v rovnakej situácii, Kósuke. Uvidíš, že to bude fungovať! Len šteniatko sa zmenilo na mačiatko. Pomôžem ti s tým.“

Situácia sa v skutočnosti dosť líšila od tej v knihe. Minimálne v tom, že mačka nie je pes. Satoru sa napriek tomu pevne držal predstavy, že keď Kósuke ujde z domu, jeho otec zmení názor.

A tak sa na to podujali. Najprv sa zastavili v potravinách, aby kúpili jedlo pre mačku. „Toto bude v poriadku,“ predavač za pokladnicou s vlasmi prefarbenými na červeno, ktorého poprosili o stravu pre malú mačku, vybral konzervu pripomínajúcu omáčku na špagety. Na prvý pohľad z neho išiel strach, no nakoniec bol nečakane milý.

V parku uprostred bytového komplexu si vyhliadli miesto na večeru. Satoru z domu vzal cukríky a hrianky. S vervou sa do nich pustili. Mačiatku otvorili konzervu.

„Budeme tu musieť vydržať asi tak polovicu noci, teda približne do dvanástej.“ Satoru nezabudol do tašky pribaliť budík.

„Môj otec sa asi riadne nahnevá, keď budem takto neskoro vonku a nevrátim sa domov.“

Na okolie síce pôsobil láskavo, no doma sa Kósukeho otec vedel veľmi rýchlo rozčúliť a dokázal byť poriadne zanovitý.

„Čo to rozprávaš?! Nerobíme to vari kvôli mačiatku? Nakoniec sa to všetko dobre skončí a dovolí ti nechať si ho!“

Otec z knihy však bol na míle vzdialený od toho Kósukeho. Satoru netušil, s kým má do činenia – jeho nadšenie pre plán s útekom narážalo na odpor Kósukeho, ktorého pochybnosti, či naozaj všetko dobre dopadne, z minúty na minútu rástli.

Aby im čas v parku plynul rýchlejšie, hrali sa s mačiatkom. Okolo nich sa prechádzali ľudia so psami. Jedna staršia pani na chlapcov aj zakričala:

„Hej, vy dvaja, čo tu stvárate takto neskoro? Doma sa o vás už určite strachujú!“

Kósuke vedel, že celé sídlisko ich tváre dobre pozná, a začal pochybovať, či si vybrali na daný účel vhodné miesto. Satoru v tom však žiadny veľký problém nevidel a staršej panej odpovedal:

„Žiadne obavy, len sme utiekli z domova.“

„Ach ták... Okamžite sa vráťte k rodičom!“

Nie, toto rozhodne nevyzeralo na správny spôsob, ako utiecť z domu. Kósuke síce netušil, ako by taký útek mal vyzerať, no bol si úplne istý, že nie tak, ako to práve robili oni dvaja. A keď sa im prihovorila už piata susedka, došla mu trpezlivosť a obrátil sa na priateľa s výčitkou:

„Satoru, takto sa predsa z domu neuteká!“

„Chápem, no v knihe sa píše, že otec prišiel hľadať svojho syna do parku.“

„Nemyslíš si, že to celé nedáva zmysel?“

Takto sa to určite, ale určite neskončí, pomyslel si Kósuke. Jeho otec sa z ničoho nič nestane milším a lepším a nedovolí mu nechať si to krásne mačiatko.

„Satoru!“ ozvalo sa hlasné zavolanie. Obzreli sa a uvideli jeho mamu.

„Je už neskoro a toto ste naozaj prehnali! Okamžite sa vráťte domov! Aj tvoji rodičia sa určite strachujú, Kósuke.“

Satoru ostal zarazený.

„Ako nás len mohli takto rýchlo nájsť? Nemyslel som si, že sa im to podarí!“

Kósukeho to však príliš neprekvapilo. Veď všetky tie susedky, ktoré na nich kričali, určite neskôr zaklopali na dvere ich domu a nepochyboval o tom, že zvestovali jeho rodičom, ako videli ich syna hrať sa neskoro večer v parku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zápisky cestujúcej mačky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.