La mythologie selon Game of Thrones

Vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím Les Éditions de l’Opportun a literárními agenturami

2 Seas Literary Agency a Livia Stoia Literary Agency.

Copyright © Les Éditions de l’Opportun, 2019

Translation © Petr Christov, 2020

Illustrations © Shutterstock / MicroOne

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-807-4

Kdysi dávno, na samém počátku věků, pokrývaly celou zemi lesy a leckoho muselo překvapit, když trochu severněji od ústí Černovodného proudu vyrostla věž, jež měla dohlížet na hemžení lidí žijících na této ztracené vartě, z níž se zanedlouho stane hlavní město. Královo přístaviště. A na druhé straně, tam, kde už nějakou dobu vládla pevná ruka a kde se stále rozléhala vonící krajina, byla země rozdělena mezi sedm panovníků. To bylo krátce před rokem 1, krátce před tím, než Aegon Targaryen zvaný Dobyvatel založil slavné Království soumraku, známé později jako Sedm království, krátce před tím, než nechal tisíc mečů poražených nepřátel roztavit ohněm svého draka Baleriona a zbudoval z nich impozantní Železný trůn. To bylo předtím, než se Aegon stal králem Andalů, Rhoynarů a Prvních lidí.

Poté, co lid sledoval, jak zadnice nejméně patnácti dalších králů dynastie Targaryenů leští kov nebezpečně ostrého trůnu, o necelých 300 let později vynesl státní převrat do čela království jednoho z leníků Sedmi království. Celých patnáct let, až do své smrti, nosil korunu na hlavě Robert Baratheon řečený Uchvatitel. Následně koruna připadla Lannisterům se lvem ve znaku, těm, kteří za to prý navěky budou pykat. Nebo možná ne. A pak začala válka. Mezi severem a jihem, mezi jihem a jihem, mezi severem a severem, mezi jihem a svobodnými městy ležícími podél pobřeží Dothrackého moře. Všude zuří válka a všem jde o totéž: zmocnit se trůnu z mečů, o němž se traduje, že přináší zkázu.

Přesně tento svět vzývá na 15 milionů fanoušků (v roce 2017 sledovalo závěrečný díl sedmé série 16,5 milionu diváků)1 ve více než 60 zemích napříč všemi kontinenty! Knih se prodalo přes 70 milionů výtisků. Nepočítaje v to nelegální stahování, jež dosáhlo závratných čísel.

Ale proč vlastně? Jak se vůbec přihodilo, že se George R. R. Martin stal šťastným otcem tohoto gigantického byznysu se smyšlenými příběhy, jež potěšily tolik lidí?

Nejspíše proto, že se mu podařilo vykreslit romantickou scenérii volně inspirovanou naší plodnou imaginací a opřít ji o pevné základy precizní historické kartografie. Autor sám ostatně přiznává, že čerpal z Pána prstenů, když se snažil vytvořit co možná nejuvěřitelnější svět s co možná nejmenším počtem fantaskních bytostí; svět, který by připomínal pravděpodobně středověk, například pozdně středověkou Anglii zmítanou hrůzami stoleté války. Tím ovšem inspirace dějinami západní civilizace nekončí. Dothrakové nikoli náhodou jako by z oka vypadli hordám Mongolů. Svobodná města a Valyrie zase odkazují na města starého Řecka a Římskou říši, a když zamíříme ještě dál, k zátoce Otroků, ocitáme se rázem v Persii a Mezopotámii. A také tu máme rudou svatbu, přímo inspirovanou krvavými dějinami Velké Británie… Z toho už by se někomu mohla pěkně zamotat hlava!

Celý tenhle nádherný svět se půvabně anachronicky snoubí s fantasy světem, přičemž jejich hranice zůstávají mnohdy spíše jen tušené. Ve Hře o trůny existuje totiž také magie, lépe řečeno různé druhy magie: lidé bůhvíjakým zázrakem vstávají z mrtvých, další neuhoří v ohni, jsou tu draci a vlkodlaci, nemluvě o těch, kteří mohou měnit své vzezření či se umějí převtělovat do zvířecí podoby… A aby toho nebylo málo, objeví se tu i na kost zmrzlí oživlí mrtví, kteří by klidně mohli být všem k smíchu, kdyby nám ovšem nepokrytě nenaháněli strach.

Prostřednictvím smyšlených národů a románově pojatých dějin se George R. R. Martin oběma rukama chopil mýtů a vše výrazně protřepal a promíchal, aby vybudoval pozadí, které neustále promlouvá do běžného chodu událostí. Čím by byla Daenerys bez svých draků? Koho by zajímala Noční hlídka, kdyby se na druhé straně Zdi nevyskytovali Bílí chodci? A odkud se vlastně vzala Melisandra?

Autor na stránkách svých knih rozesel množství odkazů na archaické i klasické řecké a římské legendy a mýty,2 ale také na mýty a legendy severské, anglosaské či artušovské, stejně jako neskrývané odkazy na různá náboženství a lidové kulty, které dávají smysl magickému světu, jejž stvořil. Tato kniha vás zve na cestu za poznáním a objevováním vaší oblíbené ságy prostřednictvím mýtů.3 Chtěla by se stát dalším krokem k pochopení lákavého tajuplného světa stvořeného v pěti knihách a osmi sériích a umožnit nám lépe porozumět tomu, co se odehrává na pozadí slavné trojice slov: Hra o trůny.

1 Viz článek Bastiena Hauguela „Game of Thrones: la saison 7 est celle de tous les records“ (lepoint.fr, srpen 2017).

2 Řecko-římská mytologie je velice pestrá. Jeden příběh se může mnohdy vyskytovat v několika různých podobách a verzích. Tato kniha se proto záměrně opírá o široký okruh autorů, mezi něž patří jak Hesiodos s Homérem, tak také Apollodoros (či Pseudo-Apollodoros). Pro další podrobnější zkoumání je možné se ponořit do práce různých historiků, kteří se tématu věnují. Jedná se zejména o práce Jeana-Pierra Vernanta, jenž je autorem zevrubných studií na téma antické řecké civilizace a jejích mýtů – viz např. L'individu, la mort, l'amour: soi-même et l'autre en Grèce ancienne ( Gallimard , 1989).

3 Valnou většinu řecké mytologie převzali Římané, což vysvětluje, proč jsou některé příběhy společné oběma kulturám. Nicméně mezi oběma civilizacemi nacházíme nemalé rozdíly. Abychom v této knize obě mytologie rozlišili, používáme vždy příslušná řecká či latinská pojmenování. Genealogie řeckých božstev tak například přivádí na scénu Dia, nejvyššího boha Olympu, ovšem jeho římská verze nese jméno Jupiter.

O OHNI A LEDU

Dva původní živly

Zima přichází…

Tisíce kilometrů krajiny zahalil bílý plášť, zvlnil se údolími a jen tu a tam jej poskvrnily stíny lidí a dalších bytostí kráčejících po hustém neposkvrněném koberci. Sotva se jejich stopy otiskly do promrzlé země, hned zase mizely, zavál je prašný vítr a sněhové bouře.

Život na severu není snadný, spousta Divokých by mohla vyprávět. Od Zdi až k Zimohradu se o tom bez ustání hovoří, někdy se o tom dokonce žertuje: ano, zima přichází a nikdy, jak víme, nepřichází sama.

Ženy a muži ze vzdálené výspy Sedmi království jsou na krutost severu zvyklí. Ale stejně se období zimy obávají jako moru, mají strach z dlouhých dní, kdy slunce takřka nevychází, kdy se ztenčují zásoby a kdy, jak se traduje, mohou ožívat děsivé bytosti.

Zrození světa

Ve světě Hry o trůny mohou léta i zimy trvat dlouho, hodně dlouho, někdy i několik let. A právě v takovýchto kulisách se boj o království odehrává. Takovýto na první pohled zdánlivě manichejský protiklad v sobě má také spousta mýtů. Ve všech civilizacích od antického Řecka až do doby zformování křesťansko-judaistického myšlení pozorovali lidé vše, co je obklopovalo, a na jejich pohledu se projevila celá hodnotová škála mezi dobrem a zlem. Ponořme se proto nejprve do časů velkých řeckých eposů: komplikovaný Odysseův návrat na Ithaku v  Odysseii , 4 během něhož se král-námořník dostává do konfliktu se zlověstnými bytostmi, jež se mu snaží stavět do cesty. Anebo ještě hlouběji do minulosti: když se v časech trójské války 5 Achájci (Řekové) v dobré víře spojí s Menelaem proti Trójanům: unesli Helenu, krásnou Helenu, je třeba pomstít spartského krále. A když získáme Helenu zpět, tím lépe! Do hry vstupují samotní bohové a konflikt je na světě: Poseidon, Athéna, Hermes a Hefaistos proti Apollonovi, Artemidě, Areovi a Afroditě.

Tuto dualitu najdeme již na samém počátku všech mýtů: je smyslem jejich existence, opodstatňuje lidské bytí, životy smrtelníků , jež jsou pokřivenými kopiemi bohů. Prometheovi navzdory. Životopisy bohů, jak je v 8. století př. n. l. popsal Hesiodos, vysvětlují stvoření bohů jako následek konfliktu mezi Zemí (Gaiou) a bohem nebes (Uranem). 6 Na počátku světa byli oba pevně svázáni jeden s druhým a díky jejich svazku začal bůh nebes plodit a zaplavovat Zemi svým potomstvem: takové neustálé těhotenství muselo být pěkně otravné! Jednoho krásného dne se však jednomu z těchto potomků, Kronovi (budoucímu otci Dia), podařilo zmocnit srpu a zbavit Urana mužství. Ten bez prodlení v ukrutných bolestech Zemi opustil a nikdy už se na ni nevrátil.

Oheň vs. led

Protiklad mezi dvěma stavy je ve Hře o trůny všudypřítomný: mezi dobrem a zlem, mezi Divokými a ostatními lidskými bytostmi, mezi životem a smrtí. Výjimečnost této ságy ovšem stojí a padá zejména s dualitou ohně a ledu.

Od pilotního dílu úvodní série má divák jasno: chlad Severu drsně kontrastuje s vlídným podnebím Králova přístaviště a ještě větším kontrastem působí Východozemí, kde se Daenerys noří do koupele, v níž by se za normálních podmínek měla uvařit. Ostatně již první dojem, který si divák o mladé ženě utvoří, mu přináší první indicii pro samotný závěr první série: ne, dcera krále Aeryse II. řečeného Šílený král se plamenů nebojí, v její krvi totiž koluje dračí oheň …

Paralela mezi ohněm a ledem se objevuje průběžně po celou ságu. Na jedné straně ji ztělesňuje výprava Daenerys a jejího klanu k Rudé baště, na druhé pak putování Bílých chodců k témuž cíli. Dva paralelní příběhy jen na krátkou chvíli naruší na konci sedmé série jejich střet. Ohnivý živel, jejž chrlí zdánlivě neporazitelní draci uchazečky o královský trůn, je znenadání přemožen přesným zásahem Nočního krále. Viserion probodnutý ledovým kopím se pomalu propadá do hlubiny a mizí pod bílým příkrovem. Tento symbolický souboj očekávaný od chvíle, kdy draci přišli na svět, znamená konec onoho podvojného tažení. Ve chvíli, kdy Viserion vypustí duši, může armáda mrtvých konečně překonat Zeď a Daenerys zase poprvé vkročí do Králova přístaviště.

Od Ginnungagapu k Ragnaröku

Dualita, o níž hovoříme, vychází ze severského mýtu o Ginnungagapu, který rovněž vypráví o stvoření světa. Nachází se přímo uprostřed Vědminy písně (Völuspá),7 básnické skladby pocházející z 10. století. Ginnungagap byla bezedná propast existující ještě před stvořením kosmu. Oddělovala dva protikladné světy: na jedné straně ledový svět Niflheim, na straně druhé ohnivou říši Múspellheim. Spojení těchto dvou živlů umožnilo stvoření světa lidí. Jedinou živou bytostí v Múspellheimu byl ohnivý obr Surtur, jenž se nepokrytě nudil a krátil si čas tím, že chrlil ohnivé plameny do propasti. Led tál a z unikající páry se zrodil Ymir, z jehož těla byl následně utvořen svět lidí Midgard.

Völuspá má také paralelu v Ragnaröku, proroctví o konci světa, v němž živly mají – v protikladu k mýtu o jeho stvoření – svou pevně danou funkci a kde chlad a led rovněž hrají ústřední roli. Ještě předtím, než ze světa zmizí jak všichni lidé, tak bohové a kouzelné bytosti, postihne zemi tři roky trvající zima. S podobným proroctvím přicházejí i Starkové a Noční hlídka: zima přichází. A co je nejhorší, její příchod provází děsivý pach smrti.

V mýtu o Ragnaröku dokonají zkázu záplavy a plameny. Zkázu však je zapotřebí vnímat pozitivně, neboť symbolizuje znovuzrození světa. Nepochybně máme opět co do činění s židovsko-křesťanským tématem apokalypsy. A rovněž s dalšími odstrašujícími alegoriemi, jako například s potopou světa, kterou musí přežít jeden pár lidí, aby mohli založit novou civilizaci.

Ve Hře o trůny dochází k obrodě světa prostřednictvím iniciačních výprav, na které se vydávají zástupci nové generace: Daenerys, které je na počátku první knihy pouhých 14 let (v seriálu 16 let), Arya (9 let / 11 let) či Jon (14 let / 17 let), abychom zmínili alespoň některé z nich. Starší generace kolem nich postupně vymírá a oni dostávají příležitost vypořádat se se symbolickým Ragnarökem, z něhož se rodí základní obrysy nového světa stojícího na jim blízkých hodnotách. Tato iniciace zároveň probíhá ruku v ruce se zrozením dvou pozoruhodných živočišných druhů a jeden i druhý tvoří od počátku základní narativní kostru celé ságy a výrazně rytmizují její děj.

Mladá generace si navíc musí vydobýt první ostruhy a zakusit první boje, aby poznala svět a mohla ho ovládnout. Nejmarkantnějším příkladem by mohl být Bran: chlapec, který si musí nejprve projít několika rozličnými fázemi, než se nakonec promění v tříokou vránu. Na konci šesté série je jeho proměna dokonána. A tato postava, jíž – podobně jako řecké Pýthii – napomáhají její věštecké schopnosti, pak divákům nabídne nový klíč ke čtení celého příběhu.

Manichejská víra v R’hllora, Pána světla, kterou v příběhu reprezentují Melisandra s Thorem z Myru, v sobě také nese protiklad ohně a ledu. Její vyznavači věří v existenci dvou božstev: Pána světla symbolizujícího oheň a život na straně jedné a na straně druhé bezejmenné božstvo, které bývá spojováno s chladem a smrtí. Tyto dvě bytosti proti sobě neustále bojují ve jménu dobra a zla. A jednou nastane den, kdy na svět znovu sestoupí R’hllorem vyvolený mytický hrdina Azor Ahai a zlo přemůže…

Zima přichází postupně v průběhu celých sedmi sérií a krok za krokem se zmocňuje celého Západozemí. Divocí, které žene čím dál větší strach, míří k jihu a odmítají se vrátit zpět, obávají se toho, „kdo přes den spí a v noci loví“, jak vysvětluje Oša mistru Luwinovi ze Zimohradu. Zlo ovšem přebývá na druhé straně. Za Zdí. Alespoň prozatím.

Věděli jste, že…

Děsivá zima George R. R. Martina

Všudypřítomný severský sníh nabízí mistrům hororu výjimečně příhodné prostředí. Právě proto začíná náš příběh v mrazivém lese uprostřed hor. A právě proto nám jsou zde naservírováni, snad jako aperitiv, Bílí chodci, děsivé bytosti s podivně znetvořenými lidskými tvářemi.

Proč jsou ale místní léta a zimy tak dlouhé? Na tuto otázku se snažilo najít odpověď hned několik vědců. Podle Thomase Douglase a Petera Griffitha způsobila výrazné výkyvy počasí výjimečně vysoká sopečná aktivita Západozemí a Východozemí. Své hypotézy dokládají osudem ostrova Sumatra, který v roce 1883 postihla obrovská sopečná erupce (vulkánu Krakatoa). Její následky se podobají zkáze Valyrie, k níž došlo 400 let před událostmi Hry o trůny. Úlomky vyvržené z útrob Krakatoy zahalily oblohu na velké části Asie a zastínily sluneční paprsky. Důsledek: snížení průměrné teploty na celé planetě po dobu dlouhých pěti let.

Anebo se nabízí další varianta: náhlý přechod k zimnímu počasí mohl způsobit dopad asteroidu. Výše zmínění vědci argumentují tím, že ostatně právě takové ochlazení mělo na svědomí vyhynutí dinosaurů!

Co kdyby ovšem bylo řešení mnohem jednodušší? George R. R. Martin vzpomínal v roce 2015 na jedné přednášce na Severozápadní univerzitě, jak mu při ledové bouři v roce 1967 v Chicagu doslova mrzla krev v žilách: „Tehdy napadlo v zimě tak strašně moc sněhu, že široko daleko nebylo vidět vůbec nic jiného… Všude samý sníh a led, byla to extrémní zima.“

Budoucímu spisovateli tehdy bylo 17 let. Během dvou dnů napadlo v Chicagu 58 centimetrů sněhu, veškerá infrastruktura města byla ochromena. Dvacet lidí zemřelo, na padesát tisíc vozidel zůstalo opuštěno v ulicích. Není to tak děsivé jako krvavá lázeň Bílých chodců, ale stejně z toho vstávají vlasy hrůzou na hlavě.

4 Homér: Odysseia. Překlad Rudolf Mertlík. Odeon, Praha 1984.

5 Homér: Ílias. Překlad Rudolf Mertlík. Odeon, Praha 1980.

6 Hésiodos: Zrození bohů. Překlad Julie Nováková. SNKLHU, Praha 1959.

7 Lee M. Hollander: The Poetic Edda. University of Texas Press, 1986.

Zeď je nejlépe vidět u Zdi

Táhne se v délce 100 lig, tedy nějakých 400 kilometrů, což přibližně odpovídá vzdálenosti mezi Paříží a Amsterdamem. Dosahuje výšky asi 700 stop, tedy zhruba 220 metrů. Zeď s devatenácti věžemi je ledovým monstrem, které se táhne od jednoho obzoru ke druhému. Na západě se vine okolo údolí Mléčné řeky a na východě sahá až k zátoce Tuleňů v Chvějivém moři. Tvoří fyzickou hranici oddělující Sedm království od zbylého území na Severu, od pověstné bílé krajiny, v níž se jen zřídka vyskytují živé bytosti.

Zeď se objevuje v mnoha mýtech. Bývá symbolem jasně vytyčených hranic: člověk odjakživa stavěl ploty, aby si geograficky vymezil svá území. Zeď je symbolem bezpečí, odděluje nebezpečné od toho klidného, rodinného. Zkrátka a dobře: dobré od zlého.

Stavba Zdi

Ve světě Hry o trůny ochraňuje Zeď království před svobodným lidem, před proslulými „Divokými“, o nichž se hovoří jako o barbarech. Tato skupina mužů a žen ovšem nepředstavuje skutečné nebezpečí. Abychom dokázali zcela pochopit původní účel Zdi, musíme se vrátit o 8 000 let zpět před události našeho příběhu. Traduje se, že tehdy lidé mrzli v několik let trvající zimě a trpěli velkým hladomorem. Během ledové vichřice se přiřítila horda bytostí na mrtvých koních. Nebyl to nikdo jiný než legendární Bílí chodci – a s nimi přitáhla celá armáda oživlých mrtvých. Válku završila bitva za Úsvit, v níž si lidé vydobyli zpět vládu nad svými územími. Jejich vítězství předznamenalo příchod nové éry. Byla postavena Zeď a založen řád Černých bratří, základ budoucí Noční hlídky.

Jak se dalo očekávat, neobešlo se budování Zdi bez komplikací. Legenda praví, že Zeď byla celá postavená z ledu. Jejím autorem měl údajně být zakladatel sídla rodu Starků Brandon Stavitel, jemuž při stavbě pomáhali obři. Při její výstavbě byla užita také stará kouzla, která – jak ostatně během svého pobývání na ledovém monstru zjistí i Melisandra – byla dostatečně mocná na to, aby zabránila Chodcům v cestě na druhou stranu. Jediné, co mohli udělat, bylo zničit alespoň část Zdi, aby v daném místě působení kouzel potlačili.

Tato hradba patří mezi devět divů světa, které popsal písař a cestovatel Lomas Dlouhokroký a které snesou srovnání s našimi sedmi divy světa. Zkrátka a dobře, Zeď je gigantické dílo!

Hradby trójské

Zdí najdeme v mýtech a legendách mnoho. Ta ze Hry o trůny se snad nejvíce podobá hradbám legendárního i historického města Trója, jež bychom našli na západním pobřeží Malé Asie. Zbudování tohoto opevnění se stalo záminkou a příčinou první trójské války.

Zeus potrestal Apollona s Poseidonem za to, že proti němu společně s Hérou zosnovali komplot. Společně se smrtelníkem Aiakem se museli zapojit do svého druhu veřejně prospěšných prací. Po dobu jednoho roku se pod velením trójského krále Laomedonta podíleli na stavbě opevnění. Když byly práce dokončeny, odmítl panovník oba Olympany za jejich práci odměnit: projevila se tak hybris, přehnaná pýcha pudící lidské bytosti nadřazovat se bohům. Za trest pak Apollon seslal na město mor a Poseidon poštval na Trójany mořskou příšeru.

Podobně jako v našem příběhu je i ze zdí města Tróje cítit děsivá pachuť krve. Hradby byly navíc zbudovány za pomoci bohů, což jim nepochybně dodalo magickou moc. Stejně jako naší Zdi.

Zeď na počátku světa

Další řecký mýtus stojící na počátku všech rodokmenů staví do lůna dějin hráz: Tartaros odděloval podsvětí od světa lidí a bohů. A stejně jako Zeď ani tato linie nebyla zbudována z kamene: zde hranici vytyčovala řeka. Hraniční role tentokrát připadla přírodnímu živlu, vodě.

Tartaros se společně se Zemí (Gaiou) a Nocí (Nyx) zrodil z chaosu, který panoval před stvořením prvních bohů. Podle Homéra 8 se jednalo o nejhlubší místo celého podsvětí, prostředí hodné nejděsivějších hororových filmů. Nežili v něm žádní živočichové, nerostla v něm žádná vegetace. Kdesi za všudypřítomnou mlhou snad bylo možno vytušit existenci bažin a ledových jezer. Všude spousta smradu k zalknutí. A právě v Tartaru si zbudoval palác sám Hádes. Ale jinak je třeba si přiznat, že tahle destinace turisty dvakrát nelákala.

Jaký byl tedy její účel? Především měla sloužit jako vězení pro smrtelníky, kteří se provinili hybris (nadměrnou pýchou), či padlé bohy. Mezi nimi připadalo přední místo obrům. A právě obři jsou ve Hře o trůny bytostmi, které žijí na druhé straně Zdi. Náhoda?

Zeď jako zřejmý symbol rozdělení je společná mnoha civilizacím. V severské mytologii označuje Midgard 9 hranici vymezující svět lidí, ale i lidský svět samotný.

Traduje se, že toto opevnění bylo vybudováno z řas obra Ymira a že lidský svět vznikl z jeho těla. Jak k tomu došlo? Mezi obry a bohy vypukla válka, která skončila tím, že první pokolení bohů Ymira zabilo. Z jeho krve stvořili moře, z jeho těla zemi, kosti použili na hory, lebku na nebe a řasy na hradby.

Tato hráz měla obdobně jako v dalších případech chránit svět před ostatními obry, Ymirovými potomky. Mýtus rovněž vypráví, jak bohové stvořili první pár lidí z kmene stromu, který na zemi vyrostl. A jak bychom při tomto vyprávění mohli nemyslet na Stromy srdce, Čarostromy a na samotné Děti lesa. A nepatří do téže kategorie vlastně také Bílí chodci?

Věděli jste, že…

Midgard a Pán prstenů

Co je to Midgard? V překladu to znamená „místo uprostřed“ a je jedním z devíti světů severské mytologie, které najdeme na Stromě světa zvaném Yggdrasil. Tento pojem se objevuje v mnoha současných příbězích, ale tím, kdo pro jeho popularizaci učinil nejvíce, je nepochybně J. R. R. Tolkien: jeho Středozem (Middle-earth) se objevuje jak v Knize ztracených pověstí, tak v Hobitovi s Pánem prstenů. Představuje původní svět lidí, 6 000 let před dobrodružstvími našich milých hobitů. Nikdo nemůže pochybovat o tom, že George R. R. Martin se při vymýšlení svého Západozemí inspiroval právě Tolkienovým místopisem.

Trocha historie

A co když Zeď skutečně existovala?

Ve Hře o trůny se mísí mnoho různých vlivů. Symbolika její Zdi čerpá také z evropských dějin, v nichž se zeď obecně stala synonymem porobení společnosti. Přirozeně máme na mysli zejména Berlínskou zeď, která na základě výsledků jednání jaltské konference v roce 1945 rozdělila německé hlavní město na dvě zóny. Případně se nabízí téma železné opony, která ve východní Evropě vytyčila hranice SSSR a zemí pod sovětským vlivem.

Ale zdí, která byla přímou inspirací pro tu naši, není žádná jiná než Hadriánův val. Podobnost je očividná. Více než 80 římských mil kamene, tedy dobrých 115 kilometrů, se 300 věžemi a 17 pevnostmi rozdělilo sever Anglie na dvě části. Účelem zdi vybudované ve 2. století n. l. byla ochrana římské provincie před barbary, kteří by snad chtěli vniknout na sever romanizované Anglie. V historii najdeme rovněž paralelu k založení Noční hlídky: mocenská role opevnění postupně upadala, vojáci pak opouštěli své pozice a přesouvali se na venkov v okolí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra o trůny. Mytologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.