Originally published in the English language
as „Chicken Soup for the Soul: The Dog Did What?: 101 Amazing Stories
of Magical Moments, Miracles and... Mayhem by Amy Newmark“

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC www.chickensoup.com

Copyright © 2014 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement
with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

Translation © Jana Srbová, 2020

All Rights Reserved.

ISBN 978-80-7252-868-4

Předmluva

Občas se stane, že se vás někdo zeptá: „Pamatuješ si písničku „Fishin´In the Dark?“ A vy na to řeknete možná něco jako „No jo, vzpomínám si, kde jsem právě byla, když jsem ji slyšela poprvé“, anebo „Tu jsme si zpívaly s mojí nejlepší kámoškou v koupelně před zrcadlem.“ A jindy si třeba někdo začne prozpěvovat ústřední píseň ze starého televizního seriálu – „Tak tohle je příběh celý o tom...“ a vy se přidáte: „... jak se můj život převrátil a nohama vzhůru otočil...“ Kdo by taky mohl zapomenout na sitcom „Fresh Prince“, no ne? Takovéhle věci vás přimějí, abyste se prošli vlastní pamětí a zavzpomínali na minulé chvíle.

Jiné věci jsou však tak podstatnou součástí vašeho života, že se vám nevybaví žádné období, kdy byste byli bez nich. Pro mě je takovouto zásadní věcí série knih Slepičí polévka pro duši. A se psy to mám také tak: nedokážu si už ze svého předchozího života vybavit čas, kdy bych vedle sebe neměla alespoň jednoho. Bylo proto přirozené, že když mě požádali, abych se stala součástí Slepičí polévky pro duši: Co ten pes zase provedl?, pěkně to do sebe zapadlo. Začala jsem vzpomínat na jednotlivé psy a na legrační kousky, které kdy provedli. Pak mě vzpomínání zavedlo ještě hlouběji do minulosti a já si srovnala v hlavě, kde a jak se moje celoživotní láska ke psům zrodila.

Můj první pes mi byl nablízku ještě předtím, než jsem se narodila. Byl to žlutý labrador jménem Cooter Brown. Moji rodiče se trochu obávali, jak přijme nové miminko v domě. Do mého narození totiž on sám byl jejich „miminko“. Ukázalo se, že si dělali zbytečné starosti. Když si mě přivezli domů, Cooter ke mně přišel, olízl mi obličej a tím okamžikem se stal mým nerozlučným společníkem a strážcem. Odstěhoval se z ložnice mých rodičů pod mou dětskou postýlku – a později rovnou do ní. Rodiče mají jednu mou oblíbenou fotku z té doby: jsem na ní já, když mi byly dva roky. Mám na sobě kalhoty s laclem, jsem na zahradě před domem. Zpívám si a tancuji se svým psem. Ta fotka říká všechno o tom, kdo jsem a kým se stanu – zpívající venkovská holčina se psem po boku. Cooter Brown byl můj nejlepší přítel.

Měla jsem spousty, spousty domácích mazlíčků od té doby, co Cooter zemřel – bylo mi tehdy šest –, ale nemohla bych napsat předmluvu pro Slepičí polévku pro duši: Co ten pes zase provedl? a neponořit se na chvíli do vzpomínek na něj. Byl to on, kdo ve mně vyvolal celoživotní lásku, kterou cítím ke všem zvířatům. Naučil mě věřit a akceptovat druhé. Naučil mě starat se o druhé i nechat druhé, aby se starali o mě. Během našich čajových dýchánků, kdy trpělivě seděl vedle stolečku s čepečkem na hlavě, mě učil o smysluplných rozmluvách a naslouchání bez soudu. Náš vztah, to byla učebnicová definice bezpodmínečné lásky. Naučil mě, že nikdy nemusím být osamělá, protože dokud máte psa, máte kamaráda. Naučil mě, co znamená záviset na někom či vědět, že někdo závisí na vás. Tyto lekce, kterými jsem prošla v prvních šesti letech života – o lásce, věrnosti, akceptování a přátelství – si ponesu celým svým životem. Tohle pro mě můj pes udělal. Nyní, jako dospělá žena, tyhle jeho lekce stále uplatňuji v praxi.

Před několika lety jsem nazpívala „The House That Built Me“ („Dům, který mě stvořil“) – píseň, kterou jsem slyšela poprvé v autě, když jsme s mým manželem Blakem jeli z dallaského letiště. Pustil mi cédéčko s několika nahrávkami, které mu poslal jeho producent. Třetí v pořadí byl právě „Dům, který mě stvořil“. Už na konci prvního refrénu jsem začala slzet. Vlastně jsem se opravdově rozbrečela. Písnička skončila, Blake se na mě podíval a řekl: „Vím, že tahle píseň bude pořádný hit, ale já ji nenatočím. Ta patří tobě.“ Někdy se v životě stane, že i když nehledáte, tak něco, co vám náleží, si vás najde samo. Ta písnička se stala mou součástí, neboť bych se pod ni mohla podepsat. V tabulce časopisu Billboard byla po čtyři týdny na prvním místě žebříčku. Vyhrála soutěž Píseň roku a na mých turné ji publikum vždycky vyžadovalo. Zpívám v ní o tom, jak jsem ve světě ztratila sama sebe, když jsem se vytrhla ze svých kořenů, a jak jsem se po návratu domů znovu našla. V té písni se zpívá – na konci prvního refrénu – „Tam nahoře v  zadním pokojíku jsem dělala domácí úkoly a učila se hrát na kytaru, a vsadím se, že nevíš, že pod tamtím dubem na zahradě je pohřbený můj oblíbený pes.“ U domu mého dětství je skutečně dub a skutečně pod ním leží můj oblíbený pes – a ten pes je Cooter Brown. Ten dům je moje „slepičí polévka pro duši“. Ta píseň je odrazem toho, co pro mě můj pes udělal.

Doufám, že na stránkách této knížky objevíte něco sami o sobě. Že to, co si přečtete, vám připomene vašeho oblíbeného psa a že si třeba najednou uvědomíte, že vztah mezi vámi a jím vám napomohl stát se takovou bytostí, jakou jste. Doufám, že se při čtení budete smát a že si i popláčete. A nejvíce ze všeho doufám, že si vzpomenete na okamžiky a místa, která jsou vaší „slepičí polévkou pro duši“, a že si uvědomíte, co pro vás váš pes udělal.

A nezapomeňte mít rádi mazlíčky z útulků.

~Miranda Lambertová

15. května 2014

Úvod

Moc nás těší, že vám můžeme předložit naši poslední kolekci příběhů o psech, a tentokrát dokonce se speciálním hostem: Mirandou Lambertovou, která napsala pro tuto knihu předmluvu. Kromě toho, že je Miranda jednou z nejznámějších a nejpopulárnějších písničkářek v zemi, je také neuvěřitelně zapálená mluvčí, která se zasazuje o dobro zvířat, o přínos práce s nimi v útulcích a o výhody adoptování zachráněných zvířat. Podporuje organizaci American Humane Association a my jsme šťastní, že autorský honorář z této knihy připadne této organizaci na její další prospěšnou práci. Slepičí polévka pro duši se snaží podporovat činnost útulků a prosazovat adopce psů a koček. Využíváme například zachráněná zvířata jako modely na obaly našeho krmení pro domácí mazlíčky a přispíváme na útulky už řadu let. I touto naší knihou a za laskavé účasti Mirandy Lambertové vyvíjíme velké úsilí o finanční podporu ve prospěch zvířat.

V této knize si přečtete mnoho příběhů o lásce a oddanosti mezi psy a jejich lidskými rodinami. Budete číst o psech, kteří zachraňují životy, o psech, kteří vykazují překvapující intuici vůči potřebám svých lidských společníků, i o takových, kteří učí lidi věcem důležitým pro život. Budete číst o skvělých dobrovolnících i profesionálech, kteří našli nový smysl či radost ve svém životě poté, co adoptovali zvíře z útulku nebo se o ně starali jako pěstouni na přechodnou dobu, popřípadě pracovali pro útulky či organizace pomáhající zvířatům. Budete také číst desítky opravdu legračních historek o různých darebáctvích, která nám naši miláčkové provádějí. Zdá se, že všichni majitelé psů si nedokážou pomoct a musí se zkrátka usmívat, i když vyprávějí o jejich nejhanebnějších kouscích!

Důležité však je, že příběhy v této knize znovu a znovu upozorňují na jednu věc: opuštění psi a psi z útulků jsou báječní! Do vašeho života vnesou velkou hodnotu a navíc je zachráníte před neradostnou budoucností. Užijte si proto příběhy od vašich kolegů – pejskařů a napište vlastní historky o vašich psích kamarádech! A nezapomínejte na opuštěné psy, adoptujte je... a pamatujte i na staré psy. Psí senioři vás potřebují také.

~Amy Newmarková

(1) Kdo? Já?

Záchrana

Pes vás naučí bezpodmínečné lásce.
Pokud ji ve svém životě máte,
věci se nikdy nevyvinou příliš špatně.
~Robert Wagner

Když mi bylo osm, pořídili jsme si roztomilé, plaché štěně, fenku australského honáckého psa. Pojmenovali jsme ji Skippy. Byla ze svých sourozenců nejmenší, ale o to víc poslušná a inteligentní.

Moje matka si brzy nato koupila ještě kanárka. Plnil dům svůj trylkováním a švitořením – neustále skládal nové písničky. V očích naší Skippy muselo být to droboučké stvoření v kleci úplně jiný, dosud nepoznaný druh, ale ona nového člena rodiny bez problémů akceptovala a usínala klidně pod jeho klecí.

I když jsem měla věrnou Skippy pořád nablízku, zatoužila jsem po dalším domácím mazlíčkovi – takovém, jakého měli ostatní děti. Rodiče nic nenamítali a koupili mi křečka. Vybrala jsem mu jméno Quido. Quido žil v mém pokojíku, v kleci vystlané pilinami a vybavené kolem na běhání.

Quida jsem měla ráda, i když náš vztah nebyl nijak blízký. Jen málokdy jsem ho pouštěla z klece ven, většinou jen tehdy, když jsem mu klec čistila anebo ho nechávala proběhnout v plastové kouli pro křečky. Nejprve jsem dávala pozor a Skippy k němu nepouštěla, když byl mimo klec. Bála jsem se, že by mohla podlehnout svému instinktu a začít Quida pronásledovat a něco mu udělat. Koneckonců, dělala to tak s drobnými hlodavci, když na ně venku narazila. Ale ukázalo se, že Skippy zůstává v klidu a jenom se zájmem pozoruje, jak si Quido ve své kouli užívá relativní svobody a prohání se po pokoji.

Jednoho dne však Quido ze své klece zmizel. Strávili jsme celý den na návštěvě u příbuzných, a když jsme se i se Skippy vrátili, zjistili jsme, že sice kanárek doma spokojeně cvrliká, ale Quidova klec je prázdná.

Při zpětném pohledu mě překvapuje, jak nešťastní jsme z toho všichni byli. Já jsem plakala a všichni debatovali, kde by křeček nejspíš mohl být. Tři dny jsme chodili v domě po špičkách a snažili se ho najít, živého, mrtvého nebo zraněného. Quido byl ale pryč.

Čtvrtý večer se celá naše rodina – včetně Skippy – sesedla před televizní obrazovkou. Dívali jsme se společně na nějaký film; já seděla na koberci, zády opřená o gauč, Skippy ležela vedle mě. Zaujatá filmem jsem si ani nevšimla, že se Skippy najednou zvedla a odešla. Až po chvíli jsem odtrhla zrak od televize, když jsem ji viděla, jak se vrací. Nesla něco v tlamě. Nejdřív jsem si myslela, že je to některý z jejích milovaných a řádně ožvýkaných tenisáků, ale když přišla blíž, viděla jsem, že to „něco“ má jiný tvar i barvu než tenisový míček a že to Skippy drží velmi opatrně mezi svými drobnými předními zuby. Došla ke mně, sklonila hlavu a do klína mi upustila – Quida. Živého! Byl to zázrak! Nějakým způsobem se mu podařilo přežít v domě více než polovinu týdne, než ho konečně psí nos vyčenichal.

Podívala jsem se na Skippy, která zůstala stát nade mnou a pozorovala s očekáváním mě a Quida, a v tu chvíli jsem pochopila, že tím pravým zázrakem je ona. Tahle šikovná fenka vycítila hodnotu, jakou pro mě Quido měl. Věděla, že to není pouhý divoce žijící hlodavec jako ti, které mohla honit a zabíjet na zahradě. Poznala, že si o něj děláme starosti, když se ztratil, a věděla, že by ho měla, jako správná členka rodiny, pomoct najít a dopravit zpátky.

Když jsem Quida opatrně vrátila do klece, chvíli čichal kolem a pak hupsnul do svého běhacího kola, jako by pro něj těch pár dní byly jen nějaké krátké prázdniny. Skippy seděla klidně u mých nohou a vyčkávala, až budu svou pozornost zase věnovat jí. Hladila jsem ji po jejím měkoučkém čele a děkovala jí, že mi ukázala význam rodiny. A lásky.

~Kelsey Kate Bankertová

Láska psí

Láska způsobí, že vaše duše může vylézt ze svého úkrytu.
~Zora Neale Hurstonová

Nikdy jsem neslyšela podobný příběh lásky, jako byl příběh Jeffa a Boji. Jeff byl velký černý kříženec labradora a láskou jeho života byla kernteriérka Boja.

Boje byl rok a půl, když jsme spolu začaly žít. Bylo to v lednu roku 2000. Její zkušenost s ostatními psy byla omezena na psího společníka z jejího předchozího domova – a s tím zvlášť dobře nevycházela. Měla jsem obavy, jak bude Boja reagovat na psy v našem sousedství, kterých tu žilo hodně. Ukázalo se, že moje obavy byly na místě. Boje trvalo celé roky, než se alespoň s některými skamarádila. A co se týká velkých psů, vzdala jsem se už myšlenky, že se jich vůbec někdy přestane bát.

Jeff pocházel z Floridy, odkud se dostal k mé sousedce Dianě, když její dcera odjela pracovat do zámoří. Byl to jeden z nejlépe vychovaných psů, které jsem kdy měla to potěšení poznat. Dokázal sedět a poslouchat s výrazem opravdového zájmu rozhovory lidí kolem sebe. Jsem přesvědčená, že ve skutečnosti rozuměl všemu, co slyšel – včetně důvodu, proč ho Boja nemá ráda. Určitě slyšel a porozuměl tomu, že od té doby, co ji jednou napadl údajně přátelský velký černý pes, se podobným zvířatům snaží vyhýbat.

Už se zdálo, že Boja se o Jeffa nikdy nebude zajímat, ať už se on snaží jakkoli. Vše se ale změnilo jednoho večera, kdy to Jeff zkusil jinak. Byly jsme s Bojou na procházce a míjely jsme Jeffův dům. Viděl Boju z okna a začal povykovat na Dianu, ať ho pustí ven. Než otevřela hlavní dveře, Jeff se rychle otočil a zaběhl ještě do kuchyně. Pak se vyřítil zpátky ke dveřím a ven za námi. Nikdo z nás přítomných si v té chvíli neuvědomil, že se Jeff vracel do kuchyně, aby tam ze své misky sebral jeden ze svých pamlsků. Běžel s ním přímo k Boje a položil jí ho k nohám. Boja měla jídlo ráda a hned se do pochoutky pustila. Jeff stál přitom opodál, usmíval se a vrtěl ocasem. My s Dianou jsme se rozesmály a konstatovaly, že Jeff to tedy nejspíš myslí s Bojou vážně! V tu chvíli jsme neměly tušení, že od tohoto večera bude Jeff přinášet Boje pamlsky po celý zbytek jejího života.

Každý večer, když šel se svou paničkou na procházku, nejprve odevzdal Boje nějakou dobrůtku. Když byla jeho miska prázdná, Jeff kňučel a dotíral tak dlouho, než mu Diana dala něco, co uznal za vhodný dárek pro své děvče. Boja si neměla nač stěžovat – někdy si takto přišla i ke kousku žvýkací kůže anebo k největší lahůdce – člověčí sušence! Nehledě na to, jak lákavý dárek byl, Jeff s ním vždycky běžel rovnou k Boje a položil jí jej k nohám. Takto to dělal od toho prvního večera každý další den, až do Bojiny smrti v roce 2007. A pokaždé přihlížel s úsměvem a vrtícím ocasem, jak si jeho láska pochutnává na jeho dárku.

Pro ty, kdo si myslí, že Jeff možná už byl takový, že se rád podělil o pamlsky s ostatními, dodávám, že nic takového neudělal nikdy předtím, než potkal Boju, a pak už nikdy poté, co umřela. Až do své smrti o pár let později už nikomu žádné dárky nenosil. Zůstal navždy věrný Boje, své jediné opravdové lásce.

~Katharina Cirkoová

Můj rytíř Ubu

Čím lépe poznávám lidi, tím radši mám psy.
~Charles de Gaulle

V témže roce, kdy se mi narodila dcera, jsem se potýkala s mnoha věcmi. Můj muž se rozhodl z manželství odejít, neboť zjistil, že mu více vyhovuje volnější životní styl. Vlastnila jsem dům, který byl takřka nad mé poměry, a moje finanční možnosti byly omezené: zůstala jsem na volné noze, abych mohla pečovat o dcerku. A samozřejmě, jako většina novopečených rodičů jsem strádala obrovským nedostatkem spánku a celkově toho na mě bylo moc.

Jedinou konstantou mého tehdejšího života byl můj milovaný pes Ubu. Byl potichu, když dítě spalo, byl něžný a trpělivý, když se mu za nějakou dobu dcera snažila vyškrábat na hřbet, a byl mi vždycky nablízku. Díky němu jsem se cítila milována.

Každý den jsem vyjela s kočárkem na procházku – Ubu pochopitelně s námi. Byl dobře vycvičený a dovedl jít vzorně vedle kočárku i bez vodítka. Poslouchal mě na slovo, takže jsem se nikdy během našich procházek nemusela bát, že se bude chovat špatně.

Jednou, když jsme se už skoro blížili k domovu, začala dcerka vyvádět. Zrychlila jsem a téměř už u cíle jsem zjistila, že Ubu zůstal za rohem u domu sousedů a nereaguje na můj pokyn, aby si pospíšil – jen tam stál a zíral na mě. Dcera celá rudá už křičela na celé kolo, takže jsem na něj nečekala a nechala ho tam.

Doma jsem rychle odhalila zdroj dětského rozladění a problém vyřešila. Sedly jsme si pak na verandu a čekaly, až se Ubu vrátí. Uplynulo patnáct minut a Ubu stále nebyl doma, a tak jsem znovu posadila dceru do kočárku a jely jsme ho hledat. Nedalo to moc práce: ležel tam, kde jsme ho nechaly, před schody na verandu sousedčina domu.

Když jsem popošla blíž, abych zjistila, co je tak důležité, že tam Ubu zůstal, zaslechla jsem tenký pláč koťat. Mám na kočky silnou alergii a moc se mi nechtělo zjišťovat, co se pod verandou děje, ale Ubu se ze svého místa nehnul.

Zaťukala jsem na sousedku, starší paní. Vysvětlila mi, že k ní na zahradu chodí toulavá kočka, která tam nejspíš právě porodila. Zeptala jsem se, jestli by mi někdo nemohl pomoct koťata vytáhnout, ale paní pravila, že kočky v lásce moc nemá a ať je necháme tam, kde jsou.

S tím Ubu nesouhlasil. Ze svého strážného místa se nehnul, a tak jsem se sousedky zeptala, jestli může Ubu vlézt pod její verandu a koťata vysvobodit. Jen se zasmála a řekla, že klidně může, ale ať si k ní pak nechodím stěžovat, až mu máma-kočka zatne drápy do čumáku.

Ubu se stále odmítal pohnout, a tak zůstal na stráži a já šla domů a volala Animal Control, zvířecí záchranáře, abych se zeptala, co mám dělat. Nějaký muž mi řekl, že k nám někoho pošlou. Dala jsem mu adresu a převlékla se do tepláků pro případ, že bych pod tu verandu musela lézt sama. Vzala jsem pracovní rukavice a koš na prádlo, který jsem vystlala plenkami, všechno jsem naložila do kočárku a jely jsme zpátky.

Když jsme přijely na místo, Ubu tam nebyl. Zpanikařila jsem při pomyšlení, že na něj kočičí máma opravdu zaútočila. Jen jsem se ale dostala blíž ke schodům, uviděla jsem, že se Ubu vplížil pod verandu a hlídá tam.

Pak dorazil chlapík z Animal Control. Překvapeně hleděl, jak Ubu drží hlídku; uchechtnul se a řekl: „Asi čeká na něco čerstvého k večeři, co?“ Nepřišlo mi to vtipné. Řekla jsem, že jsme tady, abychom zachránili ta koťata. Odpověděl, že on se v žádném případě pod verandu plazit nebude. Zajela jsem s kočárkem těsně k otvoru, kterým jedině se dalo do prostoru pod verandu dostat – měl sotva třicet centimetrů v průměru. V duchu jsem zvažovala svou klaustrofobii, pravděpodobnou přítomnost pavouků a tlejícího listí a kdovíčeho ještě... I když jsem se snažila své strachy překonat, nešlo to – proplazit se úzkým otvorem dovnitř jsem nedokázala.

Myslela jsem, že mi zvířecí záchranář bude nápomocný, ale jen se ušklíbl a poradil mi: „Pošlete pro koťata toho vašeho psa!“

Ubu čekal. Sedla jsem si co nejblíže k němu a vysvětlila mu, co musí udělat. Že musí dostat koťata ven zpod verandy. A že musí být velmi opatrný a jemný. Záchranář, který stál vedle, se začal smát jako blázen a pravil: „Tak tohle jsem ještě neslyšel!“

Rostlo ve mně podráždění z celé té situace a hlavně z toho, jak se k věci stavěl ten muž. Řekla jsem mu: „Moc nápomocný nám tedy nejste. Pojďme se vsadit: jestli můj pes ta koťata přinese, koupíte mu velký pytel psích granulí prémiové kvality. Co vy na to?“

Muž se zašklebil a řekl: „Domluveno.“

Aby Ubu všechno vykonal správně, znovu jsem mu vysvětlila, co musí udělat. Pak se po břiše vplížil dírou pod verandu a v příští minutě byl zpátky s drobounkým kotětem, které jemně svíral v tlamě. Když jsem mu však řekla, ať mi to kotě dá, neudělal to. Zaskočil mě tím; řekla jsem si o kotě znovu, ale neposlechl. Nevím už, jak mě to napadlo, ale vyskočila jsem a přinesla ten prádelní koš. Nejenže do něj Ubu kotě něžně položil, ještě přes ně opatrně přihrnul plenku.

Pak Ubu „doručil“ stejným způsobem ještě dalších jedenáct koťat. Naprosto šokovaný výraz ve tváři zvířecího záchranáře mi byl báječnou odměnou. Podala jsem mu koš plný koťat a vydali jsme se k domovu.

Navečer se ten muž vrátil a přivezl pětadvacetikilový pytel s krmením pro psy. „Vy jste mi řekla, že máte na kočky alergii. Že váš pes ta koťata vytáhl, to bylo úžasné, ale co mě opravdu dostalo, bylo to, že vás nenechal, abyste se jich dotýkala. Jako kdyby i on věděl, že jste alergická!“

Mrkla jsem na něj: „To si pište, že to ví.“

~Judith Fitzsimmonsová

Marmadufus

Věci, které rozčílí teriéra, můžou kolem německé dogy projít
v podstatě bez povšimnutí.
~Smiley Blanton

Když jsem zatočila na příjezdovou cestu k našemu domu, uviděla jsem, že u branky sedí zatoulané štěně. Vypadalo, jako by tu na mě čekalo, aby mě mohlo přivítat doma. Veliké, neohrabané packy kolem mě opisovaly šťastné kruhy, až jsem o štěně několikrát klopýtla, než jsem se dostala ke dveřím. Rozjařené stvoření na mě také skákalo a chňapalo mi po rukou ostrými štěněcími zoubky. Ke vchodu jsem se musela přímo probojovat. Kde se tu ten rozjívenec vzal? Vypadal zdravě a spokojeně, ale vychování tedy rozhodně neměl!

Zatelefonovali jsme našim sousedům, jestli nepostrádají štěně. Nepostrádali, a ani nikdo další. Když bylo jasné, že nikomu nechybí, rozhodla jsem se nechat si ho v pěstounské péči, dokud si ho někdo nevezme natrvalo. Jako pěstounka jsem měla se zvířecími bezdomovci už dost zkušeností, a tak jsem věřila, že s trochou pevného vedení bude z tohoto nezvedence příjemný pes pro nějakého budoucího páníčka. Pro jeho velikost a barvu jsem mu vybrala jméno Marmaduke, po roztomilé německé doze z oblíbeného kresleného seriálu.

Nové štěně se u nás hned cítilo jako doma. Kdykoli jsem ráno vykročila z domu, pokaždé mě vítalo s nefalšovanou radostí. Vyskakovalo na mě a otiskovalo mi packy na oblečení všude, kam dosáhlo, a tahalo mě zuby za rukávy, když jsem se k němu sklonila. Zanedlouho jsem si uvědomila, že – navzdory podobnosti s německou dogou – jméno Marmaduke mu zrovna moc sedět nebude. Cvičit se tenhle pes dal jen s velkými obtížemi. Vyhubování pro něj neznamenalo nic. Jakkoli byl rozkošný a šťastný, musela jsem si přiznat, že nebyl z nejbystřejších psů, jaké jsem kdy vychovávala. Po jednom jeho zvlášť uličnickém projevu jsem se na něj vážně zamračila, ale vzápětí jsem se musela smát. S tím jeho robustním ocáskem, nakloněnou hlavou a plandajícím jazýčkem – kdo by takovému hloupému štěněti odolal? Od toho dne jsem mu říkala Marmadufus.

Jak Marmadufus rostl, jeho nadšené hry začínaly být stále drsnější. Několikrát zavinil, že jsem přes něj upadla, a moje ruce a kotníky byly samý otisk jeho zubů, jak mě štípal nebo mi uštědřoval drobné, hravé kousance. Ale to, co mi dělalo největší starost, byla jeho agrese vůči jemu samému – respektive vůči vlastnímu ocasu.

Poprvé jsem si všimla tohoto podivného chování, když Marmadufus odpočíval. Byl stočený do klubíčka, ale konec ocásku měl v tlamě a okusoval jej. Někdy kousl víc, až vyjekl. Špičku ocasu měl věčně ožvýkanou a vlhkou, až se na kůži začaly objevovat známky podráždění. Nejvíc znepokojující však byla jeho reakce, když jsme ho krmili. Začal jíst, pak náhle přestal – úplně ztuhl. Nakrčil pysky a z hrdla se mu ozvalo hluboké vrčení. Pak se náhle začal sápat po svém ocasu a snažil se ho popadnout do zubů. Jeho ňafání a vrčení bylo hodně zuřivé, takže – ačkoli byl jediný pes na dvoře – to znělo, jako by se před naším vchodem odehrával lítý psí zápas! Když jsme vykoukli z okna, byl tam však jenom samotný Marmadufus točící se dokola ve snaze ukousnout si ocas.

Pročetla jsem ledacos, abych se dozvěděla, proč se pes může takto honit za vlastním ocasem. Vyzkoušela jsem několik rad, včetně podávání antidepresiv předepsaných veterinářem, ale všechno bez úspěchu. Začala jsem se obávat, že šance na to, aby tohle štěně našlo nový domov, bude mizivá. Existuje jen málo rodin, které by měly zájem o nevycválanou německou dogu s agresivními sklony vůči vlastnímu ocasu!

Když jsme se jednoho letního dne vrátili z kostela, našli jsme k našemu zděšení Marmadufa s ocasem skutečně uhryznutým! Zatímco jsme byli pryč, zkrátil si ho asi o deset centimetrů, a teď jím jako obvykle radostně vrtěl na přivítanou a krev kapala kolem!

„Takhle si tedy nedělní odpoledne nepředstavuju,“ bručel manžel, když jsme s ním a s naším synem nakládali štěně do auta a vyráželi na pohotovost veterinární kliniky. Marmadufus podstoupil chirurgický zákrok a nechali si ho tam do druhého dne. Já zatím dávala do pořádku přední verandu a skleněnou výplň dveří, aby zmizely všechny stopy traumatického dopoledne. Zatímco jsem uklízela, běželo mi hlavou jediné: co to je za pitomého psa, který si ukousne vlastní ocas?

Druhý den se Marmadufus vrátil z kliniky a byl na něj žalostný pohled. Na zkráceném ocase měl bandáž, na krku velký alžbětinský límec. Deset dní jím narážel do věcí, ale límec se osvědčil a umožnil úplné zhojení zraněného ocasu.

Marmadufovi jsou nyní dva roky. Jeho způsoby se zlepšily, ale stále se točí v bláznivém kolečku a během krmení vrčí na svůj ocas. I přes tyto výstřelky je to krásný pes, bezmezně oddaný naší rodině. Nikdy se mi totiž nepodařilo najít zájemce, který by chtěl adoptovat obrovskou, natvrdlou německou dogu se zkráceným ocasem...

Když o tom ale znovu přemýšlím, pak se vlastně taková rodina našla. Marmadufa máme opravdu moc rádi!

~Pamela Jenkinsová

Ups!

V psu se skrývá všechno vědění,
suma všech otázek a odpovědí.
~Franz Kafka

„Ups!“ vyjekla jsem a zároveň se snažila nohou zapravit do rohožky drobek z krajíce, který mi právě upadl. Anglický buldok Kafka se zvedl z gauče, došel k rohožce a přitiskl k ní čumák. Podařilo se mu vyluxovat i takhle malý kousek jídla. Ovšemže to nebylo dost, a proto čenichal dál kolem rohožky, aby se ujistil, že se tam už žádný další drobeček neskrývá. Když nic nenašel, upřel na mě pohled, v němž se zračila touha, abych upustila nejlépe celý krajíc chleba s máslem, který jsem držela v ruce.

Takovýhle je Kafkův vztah k jídlu: žebrat a zírat, dokud nedostane další sousto anebo dokud všechno jídlo nezmizí a není už nic, co by mohl dostat. Od chvíle, kdy jsme si Kafku pořídili, jeden z prvních „pokynů“, jimž porozuměl, bylo „ups!“.

Já a můj muž Tyler si musíme dávat pozor na slova, která vyslovujeme, ale jeden večer se to nepovedlo.

Začalo to celkem nevinně. Kafka si v obýváku hrál s tenisákem svým oblíbeným způsobem, to znamená, že mě jím žďuchal do nohou a odmítal míček pustit. Tyler byl v kuchyni a naléval si právě vodu do sklenice. Zrovna jsem se vydala za ním, abych si z lednice vzala něco k snědku.

V tu chvíli vyklouzla manželovi sklenice z rukou. Voda se rozstříkla všude kolem. A Tyler vyslovil jediné slovo, kterému Kafka stoprocentně rozuměl: „Ups.“

Kafka vystřelil přes obývák do kuchyně, kde uklouzl v rozlité kaluži. Packy se mu rozjely do všech stran. Zastavit nedokázal, a jakkoli se snažil udržet směr na kluzké podlaze, vrazil do odpadkového koše, jako když pětadvacetikilová bowlingová koule sráží poslední kuželku.

Chechtali jsme se s Tylerem, až nám z očí tekly slzy.

„Kafko, jsi v pořádku?“ zjišťovali jsme přes náš smích. Kafka se k nám přišoural a jazykem párkrát nabral vodu ze země. Když náš řehot neustával, podíval se na nás a potřásl hlavou, jako by říkal: „Co je tady k smíchu?“

Ach, Kafko, kdybys jen věděl, jakou zábavu nám připravuješ!

~Elizabeth SanFilippo Hallová

Smrdutá dvojka

Někdy, když se dostanete do půtky se skunkem,
nemůžete říct, kdo si začal.
~Lloyd Doggett

Můj muž si to uvědomil příliš pozdě. Ten černý ocas nepatřil naší kočce.

Za příjemných večerů chodil Bob rád na procházku po své oblíbené trase, která vedla od naší zahrady přes pole, napříč opuštěným jabloňovým sadem a po pěšině zase zpátky domů. Doprovod mu dělal náš nezkušený mladý výmarský ohař, který strkal svůj dlouhý nos do čehokoli, co mu připadalo zajímavé (někdy mu bohužel připadal zajímavý i kravinec). Vycházka často zlákala i naši černou kočku, která pak poklusávala za dvojicí muž a pes, s ocasem vždy nahoru jako vykřičník.

Jednou večer, když už padal soumrak, se tohle trio ještě nacházelo v sadu mezi jabloněmi. Bob se domníval, že kočka je zhruba šest metrů před ním – zahlédl tam vztyčený ocas. Když pak uviděl, že tenhle tvor má na hřbetě bílý pruh, bylo už pozdě.

Bob okamžitě zacouval. Málem zašlápl kočku, která stála za ním. Kočka se lekla a zasyčela. Pes ale vyrazil kupředu a vzrušením vyjekl – lovná zvěř v dohledu!

Bob se pokusil urychlit svůj ústup, ale zakopl o kočku. V tu chvíli pes zakvílel překvapením, protože dostal plný zásah skunkovou páchnoucí tekutinou. Drobné kapičky nesené vzduchem přistály i na Bobovi. Jen kočce se podařilo utéct.

Manžel dorazil domů a zazvonil u dveří. Otevřela jsem a vykřikla: „Zpátky! Zpátky! Až na cestu. A svlékni tam ze sebe všechno.“ A dveře jsem zabouchla.

Odér skunka, když jej v přírodě k vašemu nosu přivane větřík, je ohavný, ale snesitelný. Tentýž odér, zaútočí-li na vaše nozdry zblízka, způsobí, že se pozvracíte.

Naštěstí se už setmělo, takže Bob mohl – na samém konci naší třicetimetrové příjezdové cesty – svléknout všechno smrduté oblečení bez obav, že na něj budou civět sousedé. Nahý se vřítil do koupelny a zavřel za sebou s prásknutím dveře.

Jednou rukou jsem si držela nos, v druhé jsem Bobovi podala velký hrnek s čerstvou tomatovou šťávou. Bob se umýval – a umýval – a umýval – a mydlil a oplachoval, dokud nevypotřeboval všechnu teplou vodu. Nakonec mě pozval dál, abych provedla čichovou zkoušku. Uznala jsem, že může opustit koupelnu.

Znovu se zacpaným nosem jsem pak posbírala Bobovo oblečení do černého pytle na odpad, pevně jej zavázala a umístila na konec cesty, aby ho popeláři odvezli. Ukázalo se však, že tento černý plast není navržen pro tak smrduté odpadky.

Vedle garáže máme pozinkovanou vanu. Napustila jsem ji mýdlovou vodou a strčila tam psa. Také jemu jsem pak napatlala veškerou stříbrošedou srst tomatovou šťávou. Propláchla jsem ho šestkrát, pak jsem třesoucí se stvoření zabalila do bavlněné osušky a – už pachuprosté – zavřela do garáže. Uši měl zplihlé a oči sklopené, jako by mu bylo hanba. Choulil se do klubíčka a nepřestával fňukat.

Druhý den ráno telefonovali popeláři ze vzdáleného konce naší ulice. „Kdybychom naložili ten váš pytel, jen si představte, co by se stalo, až by se celý náklad ve voze zmáčknul. Polovina lidí na trase by telefonovala našemu šéfovi a stěžovala si, že naše vozy nečistíme.“ Skončili prosbou: „Nechtějte po nás, abychom ten smradlavý pytel odvezli. Nemáte nějaký sud, ve kterém byste to mohli spálit? Anebo to dopravte do sběrného dvora, prosím vás.“

Hadry zkropené skunčí voňavkou, nacpané do kovového sudu, polité petrolejem a zapálené – to není zápach podobný tomu, který vám do nosu přivane vítr někde v otevřené krajině. V sebeobraně jsem naložila psa i kočku do své malé Hondy, že si zajedeme do města, vzdáleného pětadvacet kilometrů. Doufala jsem, že strávíme vyjížďkou pár příjemných hodin, než obsah sudu vyhoří a puch se rozplyne.

Sousedy jsem upozornila, že nechávám ještě doutnající sud jeho osudu. Jeden můj známý, který bydlí nedaleko, slíbil, že kdyby se oheň ze sudu rozšířil, zavolá hasiče. Poděkoval mi, že likviduji to páchnoucí oblečení včas, dokud žádný vítr nefouká směrem k jejich domu.

Právě jsme se blížili k hranicím města, když mi zazvonil telefon. Volal Bob: „Prosím tě, vyzvedni mě z práce, hned teď. Vzal jsem si dnes volno. Počkám na tebe před budovou.“

Když za sebou Bob zabouchl dveře auta, pes na zadním sedadle začal výt a drápat se na okno. Kočka zasyčela a zalezla pod sedadlo. Bob se sehnul, rychle si rozšněroval boty a zavelel: „Zastav!“ Šlápla jsem na brzdu.

Vyskočil z auta a běžel nacpat své smradlavé boty do nejbližšího odpadkového koše. Pes ještě chvíli skučel, ale pak se uklidnil, když bylo jasné, že ta pohoršující kožená obuv je pryč.

Bob mi v autě vyložil, že byl na poradě se svým šéfem, když ten najednou zavětřil a řekl: „Cítím skunka!“ „Můj kolega Howie,“ pokračoval Bob, „znal pravdu, ale snažil se mi pomoct a prohlásil, že on nic necítí!“

Zahihňal se, potěšený kamarádovou loajalitou. „Ale stejně jsem odtamtud raději hned vypadl.“

Proč si manžel nevšiml, že jeho boty tak strašně smrdí, když se ráno obouval? Měl ještě necitlivý nos po tom včerejším pachovém útoku? Nepřišli jsme na to.

Rozhlédli jsme se po ulici, jestli nás nikdo neviděl, jak házíme boty do koše, a pak jsme ujížděli pryč a hledali nejbližší obchod s obuví.

Od té doby, když Bob večer zavolal na psa, aby se spolu šli projít do sadu, pes se k němu plazil po břiše a žalostně kňučel. Trvalo týdny, než byl znovu svolný dělat Bobovi doprovod při večerních toulkách. Během nich se ale držel těsně svému pánovi u boku a nikdy nešel první. Kočka už zůstávala doma.

~Geni J. Whiteová

Anděl na zemi

Andělé nemají žádnou filozofii, mají lásku.
~Adeline Cullen Rayová

Vše začalo jako obvyklá víkendová vyjížďka na místní bleší trh. Zaparkovala jsem svůj starý červený VW na parkovišti. Můj muž vystoupil a vykročil mezi zaparkovanými vozy k tržišti. Když jsem ho o uličku dál došla, postával u jedné dodávky. V otevřené zadní části jsem uviděla bednu s celým vrhem štěňat – s šesti malými kříženci rotvajlera a černého labradora. V příští chvíli už manžel držel jedno štěně v náručí, ale důrazně jsem mu připomněla, že nepřipadá v úvahu, abychom si pořídili nového psa.

Bylo to jen rozumné: neuběhly ještě ani dva měsíce, co jsme přišli o našeho milovaného pejska. Bydleli jsme v malém bytě. Velkého psa jsme si nemohli dovolit.

Manžel váhavě vrátil štěně zpátky do dodávky. Potulovali jsme se po bleším trhu. Kamkoli jsme se vrtli, narazili jsme na dítě držící jedno z těch štěňat a pokoušející se je udat nějakému náhodnému zákazníkovi. Začalo mě to trápit. Ta štěňata byla vážně roztomilá.

Když jsme se vraceli k našemu autu, abychom se už vydali zpátky domů, zkusil to manžel znovu: „Prosím! Já se o něj budu starat!“

Bylo to až k pláči: dívala jsem se na dospělého muže, který se najednou proměnil v pětiletého kluka. Jenomže – i já jsem vlastně postrádala nějakého chlupatého domácího mazlíčka. Řekla jsem muži, ať se zeptá, jestli mu štěně prodají za pětadvacet dolarů – myslela jsem, že to vzdá, protože na takovou nabídku majitel asi těžko přistoupí. Posadila jsem se do auta a čekala. O pět minut později se otevřely dveře a muž nasedal do auta – se štěnětem v náručí.

Bylo černé jako uhel, se zkráceným ocáskem; tvarem těla nezapřelo rotvajlera. Ačkoli bylo maličké, packy mělo pořádně velké. Zadívala jsem se do jeho hnědých očí – zdálo se mi, že jsou plné citu. Co nám to stvořeníčko asi přinese? Dali jsme mu jméno Jack.

V té době jsem učila a zrovna probíhaly jarní prázdniny, což se hodilo – měla jsem čas, abych Jacka naučila základním domácím pravidlům. Za dva dny si u nás už zcela zvykl. Byl opravdu velmi inteligentní. Vždycky jsem si myslela, že moji předchozí psi byli hodně bystří, ale teď jsem viděla, že to nebylo nic ve srovnání s Jackem.

Naučila jsem ho i několika základním kouskům. Učil se mimořádně snadno. Stávalo se často, že když se manžel vracel z práce domů, Jack ho překvapil nějakou novou dovedností. Ostatně, dokázal udivovat nás oba.

Jack miloval pískací hračky. Měl jich plný proutěný koš na prádlo. Každý večer jsme provozovali to, čemu jsme říkali přehlídka hraček – jednu po druhé vybíral z koše a pak s ní před námi pochodoval po místnosti, nonstop přitom hračkou pískal a vrtěl zároveň pahýlkem svého ocásku. Ačkoli měl přes padesát různých hraček, když jsme mu řekli, kterou konkrétní má přinést, běžel ke košíku a ryl v něm tak dlouho, až tu požadovanou našel.

Tři roky nato jsem čekala naše první dítě. V pátém týdnu jsem začala krvácet a musela jsem dodržovat absolutní klid na lůžku, což v mém případě znamenalo, že jsem ležela na gauči v obývacím pokoji. Podařilo se mi překonat prvotní stres, ale doporučení lékařů jsem striktně dodržovala a svůj gauč jsem opouštěla, jen když jsem šla na záchod. Nejenže jsem tehdy měla obavy o dítě, ale ještě mi před pár týdny umřela máma, a to mně neustále tížilo mysl.

Jakmile manžel odešel do práce, Jack zabral jeho místo na podlaze vedle gauče a pokoušel se mě zabavit: přinášel mi hračky, které jsem mu házela. Většinu času ale u mě jen držel hlídku.

Jednou na mě padla opravdová deprese. Ležela jsem na gauči, připadala si osamocená a dokázala jsem se jen modlit, aby bylo dítě zdravé. Hrozně se mi stýskalo po mámě – přála jsem si, aby tu mohla být se mnou. Nakonec jsem v slzách tvrdě usnula.

Nevím, jak dlouho jsem spala, ale když jsem se probudila a otočila hlavu, Jack seděl pár centimetrů od mého obličeje. Když viděl, že jsem vzhůru, začal kroutit celým tělem, protože seděl na svém velkém rotvajleřím zadku a vrtěl přitom svým krátkým ocasem. Zvedl se na nohy, důkladně mi olízl obličej a štěkl. Otevřela jsem pořádně oči a nevěřila tomu, co vidím: celé mé tělo a gauč byly pokryté všemi psími hračkami, co jsme doma měli. Od krku až po palce u nohou mě náš pes opatrně pokladl tím, čeho si tolik cenil. Hračky na mně spočívaly jako kuriózní pokrývka. Popadla jsem Jacka a přitáhla si ho k sobě; smála jsem se i plakala zároveň.

Moje těhotenství tehdy přece jen skončilo samovolným potratem, ale Jack byl vždy při mně a pomohl mi projít tím těžkým obdobím. Prožil s námi osm nádherných let. Věřím, že Bůh měl svůj důvod, proč nám ho poslal.

~Jodi Sykesová

Čiko a hladové káně

Nechte spící psy spát.
~americké přísloví

Můj manžel a naše fenka Čiko, čtyřkilový pekinéz, byli na naší střešní terase. Za pěkného počasí jsme tam často sedávali a pozorovali místní divočinu. Terasa umožňuje výhled na širokou říčku, která je domovem divokých kachen, kanadských husí a volavky posvátné. Dalším, popudlivým rezidentem tady je ondatra pižmová a čas od času se objeví i bobr. Na zahradě za naším domem se prohánějí veverky, burunduci a ptáci – spousta ptáků.

Mezi těmito opeřenými příživníky, kteří s námi sdílejí náš pozemek nebo se pohybují v prostoru kolem něj, je i párek káňat červenoocasých. Sedává na vrcholcích stromů na protější straně říčky. Káňata sledují s velkým zájmen, co se děje u nás na zahradě. Ráda by se snesla dolů a uchvátila některého ze zdejších obyvatel, opeřeného nebo chlupatého, ale neodvažují se. V cestě jim stojí něco, čeho se bojí – a to jsem já!

Já i můj muž si okolní přírodu pokaždé vychutnáváme, ale Čiko nikoli. Čiko je vůči ní netečná, příroda ji vůbec nezajímá. Naší fence jsme dali přezdívku „Oběť silničního neštěstí“, protože jejím poněkud znervózňujícím zvykem je spát na zemi s hlavou dolů a všema čtyřma nohama roztaženýma do stran, jako by ji právě přejel náklaďák. Protože Čiko spí hodně, většinu času vypadá jako chlupatá placatá mrtvolka.

Ten den jsem pracovala u svého počítače, když tu najednou slyším, jak na mě z terasy manžel volá napjatým, přidušeným hlasem: „Pojď ven. Ale rychle! Pospěš si! Tohle musíš vidět!“

Přešla jsem ke dveřím a s překvapením jsem uviděla, jak na zábradlí terasy sedí velká samice káněte rudoocasého, ani ne tři metry od manžela.

„Vezmi foťák!“ šeptal, aby ji nevystrašil a neodehnal. „Tohle si musíme vyfotit!“

Káně se chovalo divně. Sedělo k mému muži zády, tváří k zahradě a říčce, ale každou chvíli se přes rameno ohlédlo. V první chvíli jsem nevěděla, co dělá. Pak mi to došlo. Ústředním bodem jeho zájmu nebyl můj manžel. Byl to náš pes.

Čiko si káněte nevšímala. Oči měla sotva otevřené. Nořila se právě do svého odpoledního spánku, který měl následovat po polední siestě, kterou předcházelo dopolední zdřímnutí. Ten pes snad trpěl narkolepsií!

Káně stále otáčelo hlavu Čikiným směrem. A s každým pohledem se posunulo o kousek blíž k téměř komatóznímu psisku.

Člověk nemusel být génius, aby pochopil, k čemu se tu schyluje. Byl čas oběda a káně bylo hladové. Náš malý spáč se měl stát hlavním chodem. Těžko se divit: z pohledu káněte byl ten pes už prakticky mrtvý! Vlastně si mohlo myslet, že nám prokáže laskavost, když nás zbaví jeho ostatků.

Dravec se právě připravil ke skoku, když jsem rozrazila dveře na terasu, s hlasitým řevem z plna plic a s divokým máváním rukama. Vypadala jsem jistě jako šílenec.

Vylekané káně vystartovalo jako střela. Muselo si hledat oběd jinde.

Můj muž byl na mě naštvaný do té doby, než jsem mu vysvětlila, k čemu se káně chystalo.

Všechen ten rozruch naši Šípkovou Růženku vzbudil. Otevřela jedno oko a podívala se na mě s výrazem, který jako by říkal: „Jak neomalené!“ Cožpak nevidím, že se pokouší spát? Oko se zavřelo a v příští vteřině Čiko zase tvrdě spala.

Tehdy dostala novou přezdívku. Už jsme jí pak neříkali „Oběť silničního neštěstí“, od teď byla „Káněčí návnada“.

~Mary Vigliante Szydlowská

Klid a mír

Chci prostě jen žít v klidu a míru.
~Agnetha Fältskogová

Když jsme se stěhovali do hor Západní Virginie, vzali jsme s sebou všechna naše zvířata včetně psa Honzy. Honza podle všeho moc neocenil vlhké klima v novém prostředí, ale z lesů byl zjevně nadšený: mohl tam po libosti štěkat na veverky, burunduky a ptáky. Jeho neutuchající štěkání bylo poněkud otravné, ale nic moc se s tím nedalo dělat. Tolik o klidu a míru v lesích...

Honza byl šestnáct let mlád a les byl pro něj velkým dobrodružstvím, jenže já si s obavami představovala, co všechno by se mu tam mohlo stát, kdyby se dostal do těsného kontaktu s nějakou lesní zvěří. Probudily by se v něm pradávné instinkty? Mohlo by ho nějaké zvíře zranit?

„I když si budeš dělat už předem obavy, nic tím nezměníš,“ říkal můj manžel. „Honza sice s žádnými jinými místními zvířaty zkušenost nemá, ale doufejme, že pokud by se opravdu dostal do nějakého konfliktu, bude jeho protivníkem nějaký mrňous, který mu neublíží. Vždyť víš, Honza je taková jemná duše, ten by ani mouše neublížil!“

V tom měl můj muž pravdu. V každém případě jsem doufala, že k žádným trablům nedojde a že se obyvatelé lesa budou od Honzy držet dál – koneckonců, je to pes.

Během dopoledne býval Honza vždycky celkem klidný, ale jakmile se den přehoupl do druhé poloviny, všude se začalo rozléhat jeho štěkání, kvílení a kňučení.

Jednoho překrásného podzimního odpoledne jsem právě končila s úklidem ložnice, když jsem si najednou uvědomila, jaké je všude ticho. Až se mi udělalo zle: okamžitě mi došlo, že se Honzovi muselo něco stát – za normálních okolností by právě touhle denní dobou venku štěkal na všechno živé v lese.

„Panebože, ať je v pořádku,“ vyhrkla jsem nahlas a už jsem utíkala k oknu, které vedlo na zahradu. Z okna jsem uviděla Honzu, jak leží na břiše s hlavu nataženou dopředu, pár centimetrů od své misky s jídlem. S vykulenýma očima ležel naprosto tiše, zatímco z jeho misky se živila divoká kočka, kolem níž se batolilo pět jejích koťat.

Běžela jsem pro manžela do vedlejší místnosti, aby se na to šel také podívat. „Tak vidíš, já ti říkal, že by neublížil ani mouše,“ konstatoval s rukou kolem mých ramen.

Několik dalších týdnů jsme každé odpoledne pozorovali, jak se z Honzovy misky přicházela nakrmit kočka s koťaty . Rodinka se pokaždé dostavila ve stejnou hodinu. Jak Honza viděl, že se blíží, začal vrtět ocasem, zalehl ve své obvyklé pozorovatelské poloze a sledoval, jak jedí. Byl na ně krásný pohled, a nejen to: poprvé od té doby, co jsme se přestěhovali, jsme si mohli užívat klidu a míru – tedy přesně toho, o čem jsme snili, že nás tady v horách čeká!

~Jill Burnsová

Když Natty zachránil Nami

Jen samo nebe je lepší než opravdový přítel
~Plautus

Tsunami byla naše dvouletá akita, jejíž jméno jsme zkrátili na Nami. Přestěhování na venkov pro ni nebylo snadné. Když jsme s mým manželem Kenem ještě žili poblíž Washingtonu, D.C., brali jsme ji dvakrát týdně do parku pro psy, aby se vydováděla. S dalšími chlupáči tam hrála psí fotbal s míčem a dovolovala zvědavým mrňatům, aby se pokusila rozvinout její „ochrannou známku“, typicky zatočený ocas.

Cenili jsme si, jak je naše Nami trpělivá. Dovolovala svým obdivovatelům, aby pronášeli svá „ó!“ a „á!“ nad bílými „ponožkami“ na jejích předních nohou – tak symetrickými, že na mě jedna paní přes hřiště volala, kde jsem prý koupila tak roztomilé zimní botičky.

Jenže pak jsem odešla do důchodu a přestěhovali jsme se do venkovského domu na severovýchodě státu Washington, daleko od takových vymožeností, jako jsou psí hřiště. Pastviny kolem našeho domova byly ohrazené drátěný pletivem, pod kterým by se protáhl i větší pes, a tak si Nami venku mohla hrát jen uvázaná vodítkem k dlouhé, napnuté šňůře. Byla dost dlouhá a umožňovala Nami pohybovat se až do vzdálenosti kolem sto dvaceti metrů. Tento její akční rádius jsme zaplnili gumovými hračkami, přetahovadly a míčky. Jenže když jsme Nami pustili ven, aby se proběhla, jen občas bez většího zájmu šťouchla do nějaké hračky či bez energie postrčila míček stranou – a pak sebou plácla na zem a zívala nudou.

Na druhé straně plotu se potulovalo trio vysloužilých závodních koní, které choval náš soused, veterinář. Když zafrkali nebo zařehtali, Nami jejich směrem pouze vrhla pohrdavý pohled, který nám dal jasně najevo, že naše fenka ví, že tohle je nějaký jiný, divný zvířecí druh, nikoli velcí psi, takže zajisté nejsou ta stvoření hodna jejího zájmu.

Brzy jsme zjistili, že lidé tady, v místním obchodě, často zanechávají nechtěné vrhy koťat, štěňat nebo králíků v naději, že se jich někdo ujme. Přinesla jsem si domů tři malá koťata, ale Ken mě varoval, že Nami je bude pravděpodobně brát spíše jako zákusek mezi jídly než parťáky na hraní. Dopadlo to tak, že na koťata příležitostně podrážděně zavrčela, ale podle všeho ji i jejich kousky nudily.

„Musíme jí pořídit kamaráda,“ prohlásil po krátké době Ken. Jednoho odpoledne se vrátil domů se sedm týdnů starým chundelatým voříškem – černým, jen s elegantní bílou skvrnou na hrudi.

„Podle cedule na krabici s jeho sourozenci byl jeho táta velký pyrenejský pes, ale máma mix bůhvíčeho,“ řekl a strčil mi kroutící se klubíčko chlupů do náručí.

Štěně nevážilo o moc víc než naše koťata. Prohlásila jsem: „Vypadá tak úhledně! Budeme mu říkat Natty.“ (angl. natty = jak ze škatulky, pozn. překl.)

„Tak to já mu budu říkat Nat,“ řekl Ken. „Žádné zdrobněliny pro mého kámoše!“

Vzali jsme Nata na dvůr, kde na sluníčku dřímala Nami. Hned se k ní hrnul, šlapal jí po slabinách, jak se na ni snažil vyškrábat, a nakonec jí začal okusovat ucho. Poprvé od té doby, co jsme se přistěhovali, Nami ožila. Potěšeně strpěla, aby jí štěně ožužlávalo nohu, pacičkami šťouchalo do čumáku a pak se uvelebilo k spánku pod její bradou.

Nat pak za Nami chodil po dvoře jako ocásek. Začal se účastnit her s míčky, přetahovali se s Nami o kus provazu s uzlem a honili koťata, když zabloudila do jejich teritoria. Jak Nat rostl, začal zkoušet také zápasení, a Nami se občas překulila na záda a nechala ho vyhrát – podle všeho věděla, jak svého parťáka motivovat, aby v soupeření pokračoval.

Pak přišlo jedno zimní odpoledne. Sledovala jsem, jak oba psi skotačí na dvoře; zašla jsem pro cosi do domu, a když jsem se vrátila, byli pryč. Namino nylonové vodítko se muselo nějak vysmeknout ze šňůry.

Skočili jsme s Kenem do auta a projížděli sem a tam okolní silnice. Občas jsme zastavili a volali psy jejich jmény. Jenže ti zmizeli beze stopy, nejspíš někde v blízkých kopcích. „Neboj se,“ uklidňoval mě Ken. „Až je toulání unaví, vrátí se domů.“ Já se ale opravdu bála. Nami za sebou táhla to nylonové vodítko a já si představovala, jak někde uvízne v křovinách a nedostane se už z lesa ven.

Krátce po setmění, kdy Ken ještě znovu jezdil autem po okolí a hledal uprchlíky, jsem vyšla ven a znovu jsem zkoušela psy přivolat. Po několika minutách se mi zdálo, že slyším nějaké zvuky z pastviny za domem. A opravdu, za chvíli se objevil Natty, mokrý a lapající po dechu. Plácl sebou u mých nohou, jazyk mu visel z tlamičky, oči měl vyvalené. Sehnula jsem se k němu, hladila ho po hlavě a naléhavě jsem se vyptávala: „Kde je Nami? Kde jsi nechal Nami?“

Nat se zadíval přes pastvinu směrem, odkud přišel. V chladném měsíčním svitu jsem se začala třást. „Natty, kde je Nami?“ opakovala jsem znovu. A Nat, stále ještě těžce dýchající, se vyhrabal na nohy a odběhl zpátky do tmy. Zdálo se mi, že slyším nějaké vzdálené zvuky, možná zavrčení. Po delší době jsem si konečně mohla oddychnout: v temnotě se opět začalo rýsovat známé tělíčko s bílou skvrnou na hrudi. Nat se ke mně pomalu blížil. Až na druhý pohled jsem zaregistrovala, že ve tmě za ním je ještě další, mnohem větší postava: kulhající Nami. Když přišli blíž, uviděla jsem, že Natty má v tlamičce Namino nylonové vodítko. Vždy po jednom dvou krocích se dvojice zastavila. Pak se Natty zase vydal kupředu, zatáhl za vodítko a Nami se o kousíček pohnula; pohybovala se se stále většími obtížemi.

Vyřítila jsem se jim na pomoc, ale Nami váží téměř tolik co já, takže jsem ji nemohla nést. S mou pomocí to krok za krokem nakonec zvládla. Došla až dovnitř a hned za dveřmi se sesunula na koberec. Viděla jsem, že má velké bolesti.

„Přišli domů, ale Nami je zraněná,“ hlásila jsem, když se Ken vrátil. „Má něco s nohama, ale Natty ji přivedl přes pastvinu – měl v tlamě její vodítko a táhl ji za sebou.“ Ken se na mě nevěřícně podíval: „Jsi si jistá? Tomu se skoro nedá věřit!“

„Já to viděla, Kene. Natty ji přivedl domů na vodítku.“

Druhý den ráno jsme Nami odvezli k veterináři. Zpřetrhala si přední křížové vazy a byla nutná operace. Bylo zřejmé, že na svém výletě přeskakovala nějaké ploty. Velcí psi, jako je například akita, jsou k takovým zraněním náchylní, vysvětlil nám veterinář. Nami podstoupila dvě operace, každou nohu jí dělali zvlášť. Během její několikatýdenní rekonvalescence jí byl Natty pořád nablízku. My jsme ten čas využili k vybudování bezpečného oplocení našeho pozemku, a tak se pak oba psi mohli kolem domu volně pohybovat.

Nami bude zakrátko jedenáct let, Nattymu je devět. Nami je samozřejmě stále mnohem větší než on, ale i tak se svým celoživotním parťákem občas zápasí a hraje přetahovanou, jako by byli rovnocenní soupeři. Trápí ji sice artróza, ale stále je to alfa pes, panující královna dvora, a Natty je její oddaný sluha, který bez ohledu na svou částečnou slepotu, způsobenou šedým zákalem, věrně následuje svou paní.

I když Natty zůstává v podřízeném postavení, určitě si zasluhuje metál za svůj čin. Jeden jsme mu dali. Na přívěsku k obojku stojí: „Natty H.“ To „H“ znamená Hrdina.

~Terri Eldersová

(2) Jak se naučit milovat psa

Mosby, ne!

Mohli bychom si koupit malou jachtu za to,
co jsme utratili za našeho psa a za věci, které zničil.
Jenomže, kolik jachet na vás čeká
doma u dveří, až se vrátíte?
~John Grogan

Chtěla jsem mopse, to bylo jisté. Můj starší mops před šesti měsíci umřel, a tak jsem manželovi řekla, že náš druhý pes, Riley, potřebuje kamaráda. Ve skutečnosti jsem to byla já, kdo potřeboval zaplnit prázdné hnízdo. Zkušenost mi ukázala, že mopsové mají všechno, co od psa očekáváme: jsou klidní, tiší a mají se na pozoru před kočkami.

„Co říkáš tomuhle fešákovi?“ zeptala jsem se Johna po několika týdnech pátrání na webových stránkách nabízejících psy k adopci. „Fešák“ byl rok starý, jmenoval se Tyson a popisovali ho jako „nejlepšího mopsíka ze všech“.

„Jeď pro něj,“ odpověděl John. Ta slova mu budu později opakovat, kdykoli začne prohlašovat, že mi říkal, že on žádné další zvíře nechce.

Tysona inzerovala jakási organizace Smashface Rescue, která od nás byla asi hodinu cesty. Během jízdy jsem si představovala příjemnou zahradu, v níž si spokojení mopsové hrají v paprscích slunce. Ve skutečnosti jsem na uvedené adrese našla dvůr s několika aktivními pitbuly, jedním mastifem a ještě s několika dalšími psy velkých plemen. Tyson seděl poklidně mezi nimi. Dnes jsem si jistá, že byl něčím nadrogovaný. S tím jeho pomačkaným obličejíkem, tlusťoučkým ocáskem v podobě skořicového bochánku nejenže byl neuvěřitelně roztomilý, ale zdál se také tichý a klidný.

„Jak vychází s kočkami?“ zeptala jsem se Jeffa, chlapíka, kterému to tam patřilo.

„Kočky miluje,“ odpověděl. Na důkaz pravdivosti svých slov vzal Tysona a posadil ho před spící kočku. S nikým z těch dvou to ani nehnulo.

„Ráda bych vyplnila žádost o adopci,“ řekla jsem. Očekávala jsem obvyklý adopční proces včetně telefonátu našemu veterináři a kontrolní návštěvy u nás doma.

„Ale ne, tady žádnou žádost nepotřebujeme. Můžete si ho vzít hned,“ odpověděl Jeff. „Hned jak zaplatíte poplatek,“ dodal. Tohle pro mě mělo být první varování.

Neměla jsem s sebou žádnou přepravku ani vodítko, ale nakonec to nebylo třeba. Tyson v autě upadl do hlubokého spánku a celou cestu sladce prospal. Doma se rychle probral. První, co předvedl, byl kousanec do Rileyho zátylku; pak zvedl nožičku a vyčůral se na pohovku. Potom převrátil manželovo houpací křeslo a skočil jako horská koza ze židle na stůl, kde začal štěkat na mou siamskou kočku – ta, vyděšená, rychle našla azyl nahoře na kuchyňském příborníku. Já na to všechno jen nevěřícně zírala.

„Tak nevím, jestli jsi toho psa vybrala dobře,“ vyslovil manžel s obavami, a mně nezbylo než souhlasit. Nechtěli jsme štěně, jelikož jsme netoužili po nepořádku v domácnosti, ale tenhle pes byl samá loužičková nehoda. Okamžitě jsem ho přejmenovala. Tyson mi až příliš připomínal boxera, který svému protivníkovi ukousl ucho. V té době v našem oblíbeném seriálu vystupovala postava jménem Ted Mosby a podle ní jsme pojmenovali našeho nového mopse: Mosby. To se velmi rychle změnilo na oslovení Mosby, ne!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši: Co ten pes zase provedl?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.