The Conference of the Birds

Copyright © 2020 by Ransom Riggs

Ministry of Peculiar Affairs stamp on pages 36, 37, 38, 114, 123, 125

and case cover © 2018 by Chad Michael Studio

Translation © Bronislava Grygová, 2020

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-794-7

Vy, kdo žijete svůj život ve městě anebo mezi mírumilovnými lidmi,

nedokážete vždy rozpoznat, zda by za vás přátelé

dali ruku do ohně. Ale na Pláních

mají přátelé možnost projevit svou odvahu.

William F. „Buffalo Bill“ Cody

KAPITOLA JEDNA

Krčili jsme se ve stínu, který vytvořila pojídačka světla hluboko v zelenkavě zářícím nitru tržiště s plody moře v Chinatownu, ve slepé uličce lemované nádržemi s kraby, a sledovala nás tisícovka prapodivných očí. Leovi muži se blížili a byli pěkně naštvaní. Slyšeli jsme výkřiky a rachot, jak plenili tržnici a hledali nás. „Prosím,“ slyšel jsem plakat starou ženu, „nikoho jsem neviděla.“

Příliš pozdě nám došlo, že chodba nemá východ. Teď jsme tu byli jak v pasti, seděli jsme na bobku u odtoku v úzké mezeře mezi hromadou korýšů odsouzených na smrt. Nádrže s nimi byly vyrovnány po desíti do věžiček, které se dotýkaly stropu. Mezi ránami a výkřiky, za naším zrychleným, vystrašeným dechem, se ozýval bez přestání rytmus krabích klepet dotírajících na sklo. Jako by se mi do lebky zavrtával orchestr rozbitých psacích strojů.

Aspoň to zastře zvuk našeho dechu. Možná to bude stačit, pokud nepřirozená tma, kterou vytvořila Noor, vydrží, a pokud muži, jejichž těžké kroky byly stále hlasitější, nebudou pátrat příliš blízko téhle kroutící se prázdnoty s nestálými okraji. Kus vynechaného vzduchu, něco, co byste nemohli minout, pokud by na tom spočinuly vaše oči. Noor tu prázdnotu vytvořila tak, že protáhla ruku vzduchem kolem nás. Okamžitě se udělala tma, když se jí na konečcích prstů zachytilo světlo jako světélkující dortová poleva. Strčila si je do pusy, světlo jí zářilo přes líce a hrdlo, jak je polykala, a pak zmizelo.

Šlo jim o Noor, ale s radostí by mě zajali taky, i kdyby jen proto, aby mě zastřelili. V tuto chvíli již určitě objevili v bytě mrtvého H, s prázdnými očními důlky, protože bulvy mu vyloupl jeho vlastní netvor. Předtím toho dne osvobodil H se svým netvorem Noor z Leovy smyčky. Zranili pár Leových chlápků. To by se snad dalo odpustit. Ale ne to, že Leo Burnham, podivný šéf klanu Pěti okrsků, byl ponížen. Nekontaktovaná podivná, na kterou si dělal nároky, mu byla ukradena přímo pod nosem z jeho vlastního domu, z mocenského centra v samém srdci impéria podivných, které zaujímalo větší oblast východní části Spojených států. Kdyby zjistili, že pomáhám Noor utéct, znamenalo by to pro mě rozsudek smrti.

Leovi muži se blížili a jejich křik nabíral na síle. Noor se věnovala své tmě, narovnala její okraje mezi prstem a palcem, když se začala šířit dál, a vyplnila střed, jakmile tma začala řídnout.

Kéž bych viděl Noor do tváře. Kéž bych mohl číst výraz v jejím obličeji. Zajímalo mě, co si myslí, jak se drží. Bylo těžké představit si někoho, pro koho byl tento svět tak nový, že tohle všechno vydrží, aniž by se zhroutil. Posledních několik dní ji pronásledovali normální s uspávacími šipkami a helikoptérami, unesl ji podivný hypnotizér a chtěl ji prodat na aukci, a byla osvobozena, jen aby ji zajal gang Leo Burnhama. Strávila několik dní v cele v Leově sídle, pak byla uspána práškem během skvělého útěku s H, jen aby se probudila v jeho bytě a našla ho ležet bez známek života na podlaze – zažila příšerný šok, v jehož důsledku z ní vyšlehla hlavice s náloží koncentrovaného světla jako ohnivá koule (která mi téměř utrhla hlavu).

Jakmile se dostala z šoku, svěřil jsem se jí s částí toho, co mi řekl H, než dodýchal: že je tu jeden poslední zabiják netvorů, žena jménem V, a že k ní mám odvést Noor do bezpečí. Jedinými vodítky, kde bydlí, byl utržený kousek mapy ze sejfu H a zmatené instrukce, které mi dal nešťastný Horácio, bývalý netvor H.

Ale ještě jsem Noor neprozradil, proč se H tolik snažil jí pomoct, proč naverboval k tomuto úkolu mě a mé přátele a nakonec položil svůj život za to, aby ji osvobodil z Leova vězení. Neřekl jsem jí o proroctví. Nebyl na to ani čas – utíkali jsme, abychom si zachránili život, od chvíle, kdy jsem zaslechl Leovy muže v chodbě před bytem H. Ale ještě víc jsem si dělal starosti, aby toho na ni nebylo příliš mnoho příliš brzy.

Jedna ze sedmi, jejichž příchod byl předpovězen… emancipátorka říše podivných… počátek nebezpečného věku… Znělo by to jako blouznění člena nějaké šílené sekty. Po všech těch požadavcích, které už svět podivných na Noořinu důvěřivost nakladl – nemluvě o jejím zdravém rozumu – jsem se obával, že by utekla někam daleko do hor. Každý normální člověk by utekl už dávno.

Jistě, Noor Pradeshová byla všechno, jen ne normální. Byla podivná. A navíc měla kuráž.

Právě v tu chvíli ke mně naklonila hlavu a zašeptala: „Takže, kdy odtud vypadneme… jaký máme plán? Kam půjdeme?“

„Pryč z New Yorku,“ řekl jsem.

Krátká pauza a pak: „Jak?“

„To nevím. Vlakem? Autobusem?“ tak daleko jsem ještě věci nepromýšlel.

„Aha,“ vzdychla trochu zklamaně. „Ty nás odsud nějakým kouzlem neumíš dostat? Nějakým tím trikem s portálem?“

„Takhle ty smyčky nefungují. No, některé asi jo“ – přemýšlel jsem o napojení na Panloopticon – „ale museli bychom nějakou najít.“

„A co tvoji přátelé: Copak nemáš… lidi?“

Z její otázky mě bodlo u srdce. „Ani nevědí, že tu jsem.“

Pak jsem si pomyslel: A i kdyby věděli…

Cítil jsem, jak jí poklesla ramena.

„Bez obav,“ řekl jsem. „Na něco přijdu.“

Kdykoliv jindy by byl můj plán jednoduchý: Najít své přátele. Zoufale jsem si přál, abych mohl. Věděli by, co dělat. Byli mi oporou od chvíle, co jsem vstoupil do tohoto světa, a bez nich jsem se cítil jako bez kotvy. Ale H mě zvláště varoval, abych neodvedl Noor zpět k ymbrynám, a stejně jsem si nebyl jist, zda ještě nějaké přátele mám – přinejmenším ne tak, jak jsem míval dřív. To, co udělal H a co jsem dělal já právě teď, pravděpodobně ničí jakékoliv šance ymbryn na uzavření míru mezi klany. A to zcela jistě nenávratně poškodilo důvěru mých přátel ve mě.

Takže jsme byli sami. Plán byl tedy prostý, ale hloupý: Velmi rychle utíkat. Velmi usilovně přemýšlet. Mít velké štěstí.

A když nepoběžíme dost rychle? Když nebudeme mít dost velkou kliku? Pak možná nebudu mít nikdy příležitost říct Noor o proroctví – a ona prožije zbytek svého života, ať bude jakkoliv dlouhý či krátký, aniž by se dozvěděla, proč ji pronásledovali.

Uslyšel jsem hlasitou ránu nedaleko odtud a pak znovu křik Leových mužů. Nebude dlouho trvat a budou tady, u nás.

„Musím ti něco říct,“ zašeptal jsem.

„Nemůže to počkat?“

Byla to ta nejhorší chvíle. Ale možná také jediná.

„Musíš o tom vědět. Pro případ, že by nás rozdělili, anebo… že by se stalo něco jiného.“

„Tak jo,“ vzdychla si. „Poslouchám.“

„Asi to bude znít divně, takže než ti to povím, chci, abys věděla, že to vím. Než H zemřel, řekl mi o jednom proroctví.“

Někde poblíž si nějaký člověk vyměňoval křikem názory s Leovými muži – on v kantonské čínštině, oni anglicky. Uslyšeli jsme, jak padla facka, pláč, přidušené výhrůžky. Noor i já jsme ztuhli.

„Dozadu!“ zařval Leův člověk.

„Má to co dělat s tebou,“ pokračoval jsem, rty jsem se skoro dotýkal jejího ucha.

Teď se třásla. I okraje tmy okolo nás se chvěly.

„Řekni mi to,“ vydechla.

Leovi muži obkroužili roh chodby. Neměli jsme čas.

Muži vyrazili chodbou přímo k nám, za sebou vlekli nějakého nebohého dělníka. Paprsky jejich baterek poskakovaly po stěnách, odrážely se od skla nádrží s kraby. Netroufal jsem si zvednout hlavu ze strachu, že bych se mohl dostat na hranice Noořiny tmy. Byl jsem napjatý, v duchu jsem se připravoval na velmi nerovný boj.

Pak se uprostřed chodby zastavili.

„Nic tu není, jenom nádrže s rybami,“ zabručel jeden z mužů.

„Kdo byl s ní?“ zeptal se druhý muž.

„Kluk, nějakej kluk, nevím…“

Ozvala se další facka a muž, kterého táhli za sebou, zasténal bolestí.

„Pusť ho, Bowersi. Nic neví.“

Drsně trhovce odstrčili. Klopýtl a spadl na podlahu, pak se zvedl a utíkal pryč.

„Promarnili jsme tu spoustu času,“ pokračoval první muž. „Ta holka je nejspíš už dávno pryč. Spolu s těma hajzlama, co ji vzali.“

„Myslíš, že našli vchod do smyčky Fung Wah?“ zeptal se třetí.

„Možná,“ odpověděl první. „Pošlu Melnitze a Jacobse, ať to omrknou. Bowersi, pročesej to tady.“

Počítal jsem jejich hlasy – byli tu teď čtyři, možná pět. Ten, co se jmenoval Bowers, prošel přímo kolem nás, pouzdro s pistolí se nám houpalo před očima. Zvedl jsem oči, aniž bych pohnul hlavou. Byl zavalitý a měl na sobě tmavý oblek.

„Leo nás zabije, když tu holku nenajdem,“ zabručel Bowers.

„Doneseme mu tu mrtvou stvůru,“ namítl ten druhý. „To je taky něco.“

Překvapením jsem ztuhl a nastražil uši. Mrtvá stvůra?

„Byl mrtvej, když jsme ho našli,“ řekl Bowers.

„Ale to Leo neví,“ řekl se smíchem první muž.

„Co bych za to dal, kdybych ho mohl oddělat sám,“ poznamenal Bowers.

Došel na konec chodby napravo od nás a pak se znovu otočil naším směrem. Nad námi se rozlilo světlo jeho baterky a pak posvítil do nádrže vedle mé hlavy.

„Můžeš si kopnout do jeho mrtvoly, jestli ti to udělá dobře,“ řekl třetí muž.

„Ne. Ale docela bych si kop do tý holky,“ zavrčel Bowers. „A nejenom to.“ Zamířil zpátky k ostatním. „Viděls, jak pomáhala tý stvůře?“

„Není ještě kontaktovaná. Ještě neví, co má dělat,“ ozval se první muž.

„Jo, nekontaktovaná – to je přesný!“ přisvědčil ten druhý. „Pořád nechápu, proč kvůli ní marníme tolik času. Jenom abychom do klanu přidali další podivný kousek?“

„Protože Leo nezapomíná a neodpouští,“ řekl první.

Cítil jsem, jak se Noor vedle kroutí, pak se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„Nechte mě s ní v místnosti o samotě,“ zabručel Bowers. „Ukážu ti, jak je zvláštní.“

Došel až k naší skrýši, pak se pomalu otáčel a svítil na zdi a na podlahu. Moje oči spočinuly na jeho pouzdře s pistolí. Baterka přejížděla po nádrži vlevo od nás, pak její světlo spočinulo přímo na nás. Paprsek se zastavil pár centimetrů před našimi nosy, nedokázal proniknout tmou, kterou vytvořila Noor.

Zadržel jsem dech a modlil jsem se, aby z nás nebyl vidět ani vlásek. Na Bowersově tváři se objevil kyselý výraz, jako by se snažil něco pochopit.

„Bowersi!“ zařval někdo z chodby.

Obrátil se, ale baterkou stále mířil na nás.

„Sejdeme se venku, až tady skončíš. Obejdeme tři bloky kolem tržnice.“

„Dones pár pořádnejch krabů!“ zavolal první muž. „Vrátíme se s večeří. Možná to Leovi spraví náladu.“

Kužel světla se zhoupl a namířil znovu na nádrž. „Nechápu, jak to můžou lidi žrát,“ bručel si Bowers pro sebe. „Mořský pavouky.“

Ostatní odešli. Zůstali jsme sami s jejich poskokem. Byl od nás tak asi metr a půl a šklebil se při pohledu na nádrž s kraby. Sundal si sako a začal si vyhrnovat rukávy. Stačilo nám jen počkat, a pak, za pár minut…

Noor mi stiskla paži. Třásla se.

Zprvu jsem si myslel, že se hroutí strachy, ale pak se třikrát rychle a tiše nadechla a já jsem si uvědomil, že se snaží nekýchnout.

Prosím, naznačil jsem rty, i když jsem věděl, že mě nevidí. Ne.

Muž váhavě strčil paži do nejbližší nádrže. Svalnatou rukou se snažil nahmatat kraba a u toho vydával zvuky, jako když se někomu dělá zle od žaludku.

Noor naprosto ztuhla. Slyšel jsem, jak skřípe zuby a snaží se zadržet kýchnutí.

Muž vyjekl a rychle vytáhl ruku z nádrže. Zaklel a chvíli divoce mával rukou ve vzduchu. Do jednoho prstu se mu zakousl tlustý modrý krab.

A pak Noor vstala.

„Hej,“ řekla. „Ty kreténe.“

Muž se bleskurychle otočil tváří k nám. Než ze sebe mohl vypravit slovo, Noor kýchla.

Byl to pořádný výbuch. Vylétlo z ní všechno světlo, které předtím spolkla, a rozstříklo se na protější stěně, na zemi a na mužově obličeji zářivou zelení a zahalilo ho do třpytivé záře. Nebylo dost jasné na to, aby mu ublížilo – a už vůbec ne, aby ho popálilo – ale stačilo ho nakrátko v šoku znehybnit a jeho ústa se v údivu zkroutila do dokonalého O.

Malá temnota, která nás obklopovala, se okamžitě rozplynula. Muž zařval a na chvíli jsme ztuhli, jako by nás někdo zaklel – já jsem se krčil na zemi, Noor stála vedle mě s rukou přes ústa a nos, muž s jednou rukou vztyčenou, na níž mu stále visel zmítající se krab. A pak jsem se vydrápal na nohy a kouzlo se zlomilo. Muž se pohnul, aby nám zablokoval cestu, a volnou rukou sáhl po pistoli.

Než ji mohl použít, strčil jsem do něho. Upadl dozadu a já na něj. Prali jsme se o pistoli. Dostal jsem loktem mezi oči a projela mnou ostrá bolest. Noor přispěchala na pomoc a praštila ho do ruky kovovou tyčí, kterou někde sebrala. Muž tak tak ucukl. Oběma rukama se mi opřel do hrudi a shodil mě ze sebe.

Běžel jsem k Noor, abych ji od něho odstrčil. Když jsem se k ní dostal, muž dvakrát vystřelil. Ten zvuk byl neuvěřitelný, spíš než jako výstřel to znělo jako akustická mina. První rána, kterou jsem slyšel, se odrazila od zdi jako biliárová koule. Druhá roztříštila nádrž vedle něho. V jednom okamžiku byla celá a v příštím se rozpadala na kusy, všude se rozlévali krabi, voda a rozbité sklo. Pak se naklonily ostatní nádrže, které stály na této, na bok a do chodby. Ta, která byla na vrcholku, explodovala, když narazila do věže nádrží na protější straně, ostatní padaly na Bowerse. Dohromady v nich muselo být tak sto galonů vody a musely vážit tunu, protože během tří sekund Bowerse rozmačkaly a napolo se utopil. Mezitím řetězovou reakcí dopadaly na zem všechny nádrže, ozval se ohromující výbuch tříštícího se skla, který osvobodil uvězněné korýše v páchnoucí přílivové vlně. Ta se řítila chodbou a oběma z nás podrazila nohy.

Kašlali jsme a dusili jsme se, voda byla nechutná. Podíval jsem se na Bowerse a škubl jsem sebou. Jeho obličej rozřezaný na proužky zeleně světélkoval. Po těle mu cupitali krabi, ale jinak byl bez života. Rychle jsem se odvrátil a razil si troskami cestu k Noor, kterou voda smetla dál chodbou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se, pomáhal jí na nohy a kontroloval, jestli není pořezaná.

Podívala se na sebe v mdlém světle. „Ruce a nohy mám stále pohromadě. A ty?“

„Taky,“ odpověděl jsem. „Měli bychom zmizet. Ti ostatní chlapi se sem vrátí.“

„Jo, myslím, že to bylo slyšet až v New Jersey.“

Vzali jsme se za ruce, abychom si navzájem pomohli, a zamířili jsme co nejrychleji ke vchodu do chodby, kde bzučelo a blikalo neonové světlo ve tvaru kraba.

Neušli jsme snad ani tři metry, když jsme zaslechli, jak se proti nám blíží těžké kroky.

Zůstali jsme stát na místě. Dva lidé, možná víc, si pro nás mašírovali rychlým, vojenským krokem. Slyšeli nás, jasně.

„Pojďme!“ řekla Noor a začala mě tahat vpřed.

„Ne…“ Zastavil jsem se. Nohama jako bych vrostl do země. „Jsou moc blízko.“

Budou tu každou chvíli a chodba před námi byla moc dlouhá a plná rozbitých nádrží. Neměli jsme šanci to stihnout. „Musíme se znovu schovat.“

„Musíme bojovat,“ nesouhlasila Noor a sbírala do dlaní světlo, které tu zbylo, ale bylo ho málo.

To mě instinktivně napadlo také jako první – ale věděl jsem, že je to chyba.

„Když budeme bojovat, začnou střílet, a já tě nesmím nechat zastřelit. Vzdám se a řeknu jim, že jsi někam utekla…“

Energicky zavrtěla hlavou. „Ani za nic.“ I ve tmě jsem viděl, jak jí oči planou. Nechala malou kouli světla, které sebrala, rozptýlit a zvedla ze země dva dlouhé skleněné střepy. „Buď budeme bojovat společně, nebo vůbec.“

Otráveně jsem si vzdychl. „Pak tedy bojujme.“ Sedli jsme si na bobek a drželi střepy jako nože. Kroky byly hlasité a tak blízko, že jsme slyšeli těžké oddechování blížících se běžců.

A pak byli tady.

Na konci chodby se objevila silueta postavy osvětlená zezadu neonem. Někdo podsaditý, s širokými rameny… a důvěrně známý, i když jsem jej nedokázal ihned někam zařadit.

„Pan Jacob?“ ozval se hlas, který jsem poznával. „Jste to vy?“

Přes obličej jí přelétlo světlo. Silná, hranatá čelist, laskavé oči. Na chvíli jsem si pomyslel, že snad sním.

„Bronwyn?“ řekl jsem – skoro jsem to vykřikl.

„Jsi to ty!“ zvolala a tvář se jí roztáhla do širokého úsměvu. Běžela ke mně, řítila se mezi kusy rozbitého skla. Upustil jsem střep právě předtím, než mě Bronwyn stiskla v ohromném objetí, které mi vyrazilo dech. „To je slečna Noor?“ řekla a hleděla mi přes rameno.

„Ahoj,“ řekla Noor a zněla trochu vyjeveně.

„Pak se vám to podařilo!“ volala Bronwyn. „Jsem tak šťastná!“

„Co tu děláš?“ vydal jsem s námahou ze sebe.

„To samé bychom se mohli zeptat i tebe!“ ozval se další známý hlas – a když Bronwyn uvolnila své objetí, uviděl jsem, jak ke mně míří Hugh. „No teda, co se tu stalo?“

Nejdřív Bronwyn, teď Hugh. Hlava se mi točila.

Bronwyn mě postavila na zem. „Na tom nesejde. Je v pořádku, Hughu! A tohle je slečna Noor.“

„Ahoj,“ pozdravila znovu Noor. A pak rychle dodala: „Jsou tu asi tak čtyři chlápci s puškama a jdou si právě pro nás…“

„Dva jsem vzala kyjem po hlavě,“ řekla Bronwyn a zvedla dva prsty.

„Dalšího odehnaly moje včely,“ řekl Hugh.

„Přijdou další,“ řekl jsem.

Bronwyn zvedla ze země těžkou kovovou tyč. „Tak to bychom tu neměli zbytečně okounět, ne?“

***

Rybí trh v suterénu byl pořádné bludiště, ale procházeli jsme jeho klikatými zákoutími a škvírami, jak nejlíp to šlo. Každá dvojice se snažila rozpomenout, jak jsme se sem dostali a který z nápisů v čínštině, které byly kolem nás, znamená východ. To místo bylo stísněné a zároveň rozlehlé, přecpané bednami a stoly, rozdělené zavěšenými celtami, sítěmi nebezpečně vypadajícího elektrického vedení s holými žárovkami, které se nám houpaly nad hlavou. Ještě před nedávnem tu byly davy lidí, ale Leovi muži tržiště docela vyčistili.

„Zkuste držet krok!“ zvolala Bronwyn přes rameno.

Proklouzli jsme za ní pod stolem, na kterém se svíjely živé chobotnice, pak jsme za ní uháněli uličkou plnou boxů s rybami, ze kterých vycházela pára ze suchého ledu. Na křižovatce s další uličkou jsme zabočili doleva. Zahlédli jsme dva z Leových mužů – jeden ležel jak dlouhý tak široký na zemi, druhý se krčil vedle něho a snažil se ho probrat jemným poplácáváním po tvářích. Bronwyn ani trochu nezpomalila, muž k ní překvapeně vzhlédl právě ve chvíli, kdy ho v běhu zasáhla nohou do hlavy a kopnutím ho poslala na zem vedle prvního muže.

„Moc se omlouvám!“ zavolala a v odpověď se ozvaly dva výkřiky z opačné části tržiště – další dva Leovi chlápci nás zahlédli a teď vyrazili směrem k nám. Ostře jsme zabočili a běželi nahoru po úzkém schodišti, pak jsme proběhli dveřmi, práskli jimi za sebou a ocitli se na denním světle. Poté, co jsme pobývali tak dlouho v šeru, nás světlo na chvíli oslepilo. Najednou jsme se ocitli na rušném chodníku v dopravní špičce současného dne. Všude byla auta a chodci a pouliční prodavači, všichni se hnali kolem nás v závratném víru.

Prchat, jako by se nechumelilo, je umění. Není to snadné utíkat před něčím, co vás může zabít, a nepřitahovat k sobě pozornost. Předstírat, že si jdete jen tak odpoledne zaběhat, zvlášť když dva z vás jsou mokří od hlavy k patě, dva mají na sobě šaty z 19. století a všichni vrháte nervózní pohledy do každé uličky i za sebe. Očividně jsme tohle umění neovládali, protože na nás zíralo dokonce ještě víc čumilů, než by dva lidé v kostýmech a dva mokří teenageři očekávali, zejména v New Yorku, kde je většina chodníků plná divných lidí.

Nerespektovali jsme dopravní předpisy, přecházeli jsme na červenou a ignorovali značky STOP, vbíhali jsme do vozovky a zastavovali dopravu, někdy jsme se tam prostě jen vřítili, i když auta houkala a řidiči strhávali řízení, protože nechat se přejet bylo lepší než se nechat vtáhnout zpět do Leovy smyčky. Jeho gorily šly po nás jak chrt po návnadě, sledovaly nás štěrkem Chinatownu a pak ulicemi italské čtvrti přeplněné turisty, a skoro nás dohnaly, když jsme zůstali trčet uprostřed rušné Houston Street. Ve svých staromódních oblecích byli ti chlapíci nepřehlédnutelní. Nakonec, zrovna když jsem začal přemítat, jak dlouho ještě vydržím utíkat, Noor zrychlila, dostihla Bronwyn a stáhla ji za roh. Hugh a já jsme je následovali. Za chvíli Noor opět stáhla Bronwyn stranou, tentokrát dveřmi do zdánlivě náhodného obchodu. Byl to malý přeplněný krámek, ve kterém se prodávalo pivo a galanterie.

Zrovna když na nás majitel něco zařval, viděli jsme, jak kolem dveří bez zastavení prosvištěli dva Leovi muži. Pak nás Noor postrčila do úzké uličky, dveřmi do skladiště, kolem překvapeného prodavače, který si dával pauzu na cigaretu, a lítacími kovovými dveřmi ven do uličky lemované kontejnery.

Zdálo se, že jsme je setřásli – stejně jen na chvíli. Na chviličku jsme se zastavili, abychom popadli dech. Bronwyn se skoro ani nezapotila, ale Noor, Hugh a já jsme lapali po dechu.

„To byla rychlá úvaha,“ řekla uznale Bronwyn.

„Jo,“ přisvědčil Hugh. „Dobrá práce.“

„Díky,“ řekla Noor. „Nebylo to moje první rodeo.“

„Na chvíli bychom tu měli být v bezpečí,“ vydal ze sebe Hugh mezi nádechy. „Dopřejme jim trochu času, aby si mysleli, že jsme dávno pryč, a pak budeme pokračovat.“

„Asi bych se měl zeptat, kam nás vedete,“ řekl jsem.

„To bych taky ráda věděla,“ Noor nadzvedla jedno obočí.

„Zpátky do Akru,“ odpověděl Hugh. „Nejbližší vstup do smyčky není zrovna příjemný, ale není daleko…“

Nedokázal jsem přestat zírat na své přátele. Zčásti jsem se bál, že už je nikdy znovu neuvidím. Anebo že ano, ale budou se ke mně chovat jako k cizímu.

Pak Hugh napřáhl ruku a udeřil mě pěstí do paže.

„Au! Za co?“

„Proč jsi nám neřekl, že se vydáváš na nějakou praštěnou misi?“

Noor na nás zírala s otevřenou pusou.

„Snažil jsem se,“ řekl jsem.

„Ne dost, nesnažil ses!“ přidala se Bronwyn.

„No, nechal jsem za sebou pár pořádných stop,“ namítl jsem nejistě. „Ale bylo dost jasné, že mi nikdo pomoct nechce.“

Zdálo se, že Hugh je připraven mi dát další ránu. „Možná ne, ale byli bychom!“

„Nikdy bychom ti nedovolili, aby ses do něčeho takového pustil sám,“ dodala Bronwyn a poprvé se mi zdálo, že se na mě zlobí. „Byli jsme strachy bez sebe, když jsme zjistili, že jsi pryč!“ Obrátila se k Noor a zavrtěla hlavou. „Ještě včera ležel nemocný v posteli, blázen jeden. Mysleli jsme si, že ho někdo v noci unesl!“

„Popravdě řečeno, nevypadalo to, že byste si dělali starosti, že jsem pryč,“ řekl jsem.

„Jacobe!“ Bronwyn vykulila oči. „Po tom všem, čím jsme si prošli? To prostě bolí.“

„Říkal jsem ti, že je to citlivka.“ Hugh zavrtěl hlavou. „Staří kámoši by si zasloužili trochu uznání, brácho. Panebože.“

„Pardon,“ řekl jsem pokorně.

„Myslím, doopravdy.“

Noor se ke mně naklonila a zašeptala: „Žádní kamarádi, co?“

„Nevím, co na to říct.“ Srdce jsem měl naráz tak plné, že to vypadalo, jako by mi vytěsnilo slova z mozku. „Vážně vás rád vidím, lidi.“

„A my tebe,“ řekla Bronwyn. Znovu mě objala a tentokrát mě objal i Hugh.

A pak se ozval z jednoho konce uličky výstřel a my jsme ztuhli strachem. Pak jsme se pustili a uviděli jsme, jak si to k nám vykračují dva muži v oblecích.

Tak to jsme je moc nesetřásli.

„Za mnou,“ řekla Noor. „Zbavíme se jich je v podzemce.“

Schody do metra jsem bral po třech. Hugh sjížděl po kovovém zábradlí. V přecpaném vestibulu jsme se prodírali hloučky spěchajících cestujících. Noor se na nás otočila a zařvala: „Takhle!“ A pak přeskočila turniket. Následovali jsme její příklad.

Vyšli jsme na nástupiště a běželi podél něj. Ohlédl jsem se a zahlédl Leovy chlapy. Daleko, ale stále nás stíhali. Noor se zastavila, položila ruku na zem, seskočila do kolejiště a zařvala na nás, abychom skočili za ní. Křičela taky něco o třetí koleji, ale její hlas se ztrácel v hlášení rozhlasu.

Neměli jsme na výběr, a tak jsme skočili za ní.

„Chcete se zabít?!“ ječel na nás někdo a já bych s ním skoro souhlasil – ale právě teď byla tohle ta lepší alternativa.

Uháněli jsme přes čtvery koleje, klopýtali přes skryté jámy a tmavé kolejnice, když mi došlo, že tohle už Noor očividně dělala, že zná město jako svoji dlaň a že někdo, koho je tak těžké chytit, musí mít s útěky spoustu zkušeností. Přemítal jsem, proč a před čím utíkala, a strašně jsem doufal – když jsem si všiml přijíždějícího vlaku –, že budu mít příležitost se jí na to zeptat.

Vlak byl nepříjemně blízko, když jsme Hugh a já překračovali poslední koleje. Vítr a hluk, který před sebou tlačil, sílily každou sekundu. A pak nás Bronwyn a Noor vytáhly na protější nástupiště, právě než proburácel kolem nás s brzdami, které kvílely jako nějaké pekelné stvoření.

Chvíli na to vlak vyvrhl své pasažéry a najednou se zdálo, jako by bylo na perónu tisíc lidí, ale nakonec jsme se prodrali do vagónu. Sedli jsme si na zem, aby nás nebylo vidět – vůz byl skoro prázdný – a pak se dveře zavřely.

„Páni,“ vydechla Bronwyn a naráz vypadala ustaraně. „Doufám, že tenhle vlak jede správným směrem…“

Noor se zeptala, kam máme jet, a Bronwyn jí to řekla. Noor nadzvedla obočí. „Pekelná klika,“ prohlásila. „Je to příští stanice.“

Bylo to úžasné – z nás čtyř věděla nejmíň, o co jde, ale její jistota a klid z ní udělala vůdčí sílu.

Zavřískalo oznámení a vlak vyjel.

„Jak jste mě našli?“ zeptal jsem se Bronwyn a Hugha.

„Emmě došlo, co asi chystáš, po tom, co jsi toho o ní tolik napovídal.“ Hugh kývl směrem k Noor a pokračoval: „Mimochodem, rád tě doopravdy poznávám, já jsem Hugh…“ Potřásl Noor rukou.

„Pak bylo docela snadné tě najít,“ dodala Bronwyn. „Jo, a taky nám pomohl jeden pes. Pamatuješ na Addisona?“

Přikývl jsem.

„Sharonovi pohůnci z Panloopticonu tě vysledovali do New Yorku a Addisonův nos tě vypátral v tržnici,“ vysvětloval Hugh. „Ale dál už nešel.“

Bůh žehnej tomu psíčkovi, pomyslel jsem si. Už jsem ztrácel přehled o tom, kolikrát pro nás riskoval svůj život.

„Pak už bylo lehké tě najít,“ řekla Bronwyn. „Šli jsme za těmi výkřiky.“

„Poslala vás slečna Peregrinová?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Hugh. „O tomhle nic neví.“

„Teď už nejspíš ano,“ dodala Bronwyn. „Je moc dobrá v tom zjišťovat si, co se děje.“

„Tahali jsme si sirky,“ pokračovala Bronwyn. „Hugh a já jsme vyhráli.“ Podívala se na Hugha. „Myslíš, že se na nás proto bude slečna Peregrinová zlobit?“

Hugh energicky přikývl. „Bude dštít síru. Ale bude taky hrdá. Za předpokladu, že ho dostaneme zpátky domů neporušeného.“

„Domů?“ podivila se Noor. „Kde to je?“

„Smyčka z konce 18. století v Londýně zvaná Ďáblův akr,“ vysvětlil Hugh. „To, co se nejvíc podobá domovu.“

Noor svraštila obočí. „To zní… skvěle.“

„Je trochu drsné, ale to místo má jistý šarm a kouzlo. Určitě je to lepší než se potloukat bez cíle.“

Noor vypadala trochu nedůvěřivě. „A je to místo pro lidi, jako jste vy?“

„Pro lidi, jako jsme my,“ opravil jsem ji.

Nereagovala na to, nebo se alespoň snažila na to nereagovat, ale viděl jsem, jak jí něco problesklo hlavou. Možná se začala ztotožňovat v duchu s námi.

„Budete tam v bezpečí,“ ujišťovala Bronwyn. „Žádní chlapíci s puškama, co vás pronásledují… žádné vrtulníky…“

Už jsem se chystal souhlasit, když jsem si vzpomněl na varování H týkající se ymbryn a na to, co mi říkala slečna Peregrinová při našem posledním rozhovoru o určitých obětech, které je nezbytné přinést pro větší dobro. Jednou z těch obětí byla sama Noor.

„Co všechny ty věci, o kterých nám říkal H, že musíme udělat?“ zeptala se mě Noor.

Ztišila trochu hlas, protože si nebyla jistá, zda o tom Bronwyn a Hugh ví, anebo by vědět měli.

„Všechny jaké věci?“ zajímal se Hugh.

Vysvětlil jsem mu to. „Než zemřel, sdělil mi H nějaké informace o Noor a o lidech, kteří po ní jdou, a říkal mi, že musíme najít ženu jménem V. Že jsou tu jisté důležité věci, o kterých ví jenom ona.“

„V? Není to ta mordýřka netvorů, kterou vycvičil tvůj děda?“ zeptala se Bronwyn.

Bronwyn byla ve smyčce věštců, když padla první zmínka o V. Samozřejmě že si na to pamatovala.

„Je to ona,“ přisvědčil jsem. „A H… no vlastně jeho netvor – nám ukázal mapu a dal nám pár instrukcí, kde ji hledat…“

„Jeho netvor?“ vydechla překvapeně Bronwyn.

Vytáhl jsem útržek mapy z kapsy a ukázal jim ho. „Už to nebyl netvor. Měnil se v něco jiného.“

„Myslíš ve stvůru?“ řekl Hugh. „V to jediné se netvoři mění.“

Noor se na mě zmateně podívala. „Říkal jsi, že stvůry jsou naši nepřátelé.“

„To taky jsou,“ souhlasil jsem. „Ale H se s tímto netvorem přátelil…“

„Připadá mi to stále bizarnější,“ poznamenala Noor.

„Já vím. A proto si myslím, že bychom měli jít s nimi do Ďáblova akru,“ řekl jsem. „Potřebujeme pomoc, a všichni podivní, které znám a kterým důvěřuji, jsou tam.“

Jestli ještě budou důvěřovat oni mně a budou ochotní mi pomoct po tom, čím si kvůli mně prošli, je druhá věc. Ale musím to zkusit. Potřebuji své přátele, i přes varování H.

Pokud by slečna Peregrinová byla skutečně schopná poslat dívku, kterou jsme právě pomohli zachránit, z nějakého politického důvodu – či z jakéhokoliv důvodu – zpět do rukou jejích věznitelů, pak by to nebyla ta slečna Peregrinová, o které jsem si myslel, že ji znám. A pokud bych nedokázal ochránit Noor ve smyčce plné přátel, jak bych jí pomohl najít cestu v divočině podivné Ameriky?

„Millard je odborník v kartografii,“ řekla Bronwyn.

„A Horác je prorok,“ dodal jsem. „Přinejmenším na půl úvazku.“

„Jo,“ řekla Noor a upřela pohled na mě. „Nestačil jsi mi o tom říct.“

Proroctví. Chtěl jsem jí o něm říct mezi čtyřma očima, ne před ostatními. Zdálo se, že nám nehrozí bezprostřední nebezpečí.

„To počká,“ řekl jsem.

Hugh a Bronwyn se na mě zvědavě podívali.

„Když myslíš,“ souhlasila Noor, ale znělo to trochu netrpělivě.

Souprava zpomalila. Vjížděli jsme do stanice.

Vyběhli jsme z podzemky zpátky do ulic zalitých denním světlem. Noor chvilku trvalo, než pomohla Bronwyn, aby se zorientovala.

„Už to není daleko,“ slibovala Bronwyn a vedla nás přes čtyři dopravní pruhy, zatímco na nás řidiči troubili.

Proběhli jsme basketbalovým hřištěm, kde se právě hrálo, smutným zeleným prostorem, nad nímž se tyčily dva věžáky. S každým dalším blokem bylo okolí horší, zašlejší a drsnější, až jsme se ocitli ve stínu ohromné cihlové budovy obehnané lešením a pletivovým plotem obaleným zelenou celtou. Bronwyn se zastavila a odtáhla celtovinu. V plotě zela díra. Vyměnili jsme si s Noor rychlý, váhavý pohled.

Bronwyn a Hugh na nás zamávali, abychom je následovali, a prolezli dírou.

Hugh vystrčil dírou hlavu: „Tak co, jdete, vy dva?“

Noor na okamžik zavřela oči – bezpochyby jí hlavou běželo něco jako Co to, ksakru, dělám? – a pak prolezla otvorem v pletivu. I když by mi to možná nevěřila, často jsem se sebou bojoval stejnou bitvu. Hlas ve mně vykřikoval Co to, ksakru, děláš? více méně každý den od chvíle, kdy jsem přijel do Walesu s cílem vyslídit duchy ze starých fotografií. Naučil jsem se ten hlas přestat vnímat a on se taky hodně ztišil. Ale byl tu stále.

Na opačné straně plotu čekal jiný svět – přinejmenším smutnější a ponuřejší. Procházet jím bylo jako sundávat rubáš mrtvoly. Budova byla postavena a dokončena už dávno a ponechána zničení. Stál jsem ve vysoké trávě a jedním dlouhým nádechem jsem ji dostal do sebe – vysoká deset pater a široká jako celý městský blok, všechna vitrážová okna rozbitá, drolící se cihly protkané zvadlou popínavou révou. Ohromné schody vedly ke vchodu ozdobenému elegantními kudrlinkami z tepaného kovu. Nad ním byla do tabule z těžkého mramoru vyryta slova PSYCHIATRICKÁ LÉČEBNA.

„Jak příhodné,“ zamumlala si Noor pod nos. „Zřejmě přicházím o rozum.“

„Ale ne.“ Čekal jsem to – až do sebe začne všechno zapadat. „Vím, že se tak cítíš, ale nepřicházíš, neboj.“

Bronwyn a Hugh byli asi pět metrů před námi a mávali na nás stále naléhavěji, abychom šli za nimi.

Noor se na mě nedívala. „Zdrogovali mě. Snědla jsem nějaké špatné houby. Jsem v kómatu. Tohle všechno se mi jenom zdá.“ Protřela si rukama obličej. „Všechno ostatní dává větší smysl než…“

„Můžu ti dokázat, že nesníš. Ale doopravdy vím, čím procházíš,“ řekl jsem jí.

Bronwyn teď utíkala zpátky k nám a ústy naznačovala Honem, honem, honem.

Za zády zachrastil plot a ozvalo se zaklení. Pak druhý hlas: „Vím, že je tady někde průlez.“ A někdo jiný místo odpovědi zabručel.

Byli to dva Leovi chlápci. Celou tu dobu nám byli v patách.

Pokud Noor uvažovala, že udělá něco jiného, ten rachotící plot jí to vyhnal z hlavy.

Uháněli jsme vysokou trávou s Bronwyn a Hughem, nahoru po schodech kolem nápisů, které jsem viděl rozmazaně, ale stálo na nich něco jako URČENO K DEMOLICI a CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN, ke vchodu, který byl zatlučený prkny, ale pak zase ta prkna někdo oddělal. Rozštípané dřevo a zohýbané hřebíky do nás hlodaly jako zuby, když jsme lezli dovnitř, abychom byli znovu pohřbeni v místě, ze kterého se možná nikdy nedostaneme.

***

Budova byla tak tmavá a plná odpadků, že jsme nemohli tak docela utíkat, ne bez toho, abychom nenaráželi do ostrých překážek anebo neklopýtali přes díry v podlaze. Proto jsme pelášili za Hughem a Bronwyn bokem jako krabi, zvedali nohy vysoko a dělali dlouhé kroky, mávali jsme před sebou rukama. Hugh a Bronwyn to místo znali. Slyšeli jsme Leovy muže ze dvora, jak prolézají dírou v plotě a dupou po schodech. Bronwyn zablokovala otvor, kterým jsme se dostali dovnitř, starou ledničkou – zdálo se, že tu byla ponechána právě pro tento účel – ale věděli jsme, že to Leovy chlápky dlouho nezdrží.

Vklopýtali jsme do velké místnosti zalité světlem, které pronikalo špinavými, napolo zatlučenými okny. Konečně jsme viděli. Uskakovali jsme před plesnivými kolečkovými křesly a děsivými troskami rezavějícího lékařského zařízení, nohama jsme rozstřikovali mělké moře vody, která vypadala jedovatě a pokrývala celou podlahu.

Noor si pro sebe něco tiše brumlala. Podíval jsem se na ni a nechala toho.

„Dělám to vždycky, když jsem nervózní,“ vysvětlila.

Přeskákal jsem kolem části propadající se podlahy a podal jsem jí ruku, abych jí pomohl. „Kvůli čemu bys tady měla být nervózní?“ nuceně jsem se pousmál.

Chytila mě za ruku a skočila. Nesmála se. „Prosím, řekni mi, že odtud vede cesta zpět.“

„Něco mnohem lepšího,“ odpověděl Hugh přes rameno. „Jsou tu dveře Panloopticonu.“

Než mohla Noor odpovědět, ozval se zvuk tak strašidelný a nepřirozený, až jsem se celý roztřásl: nepřívětivý, disonantní akord nehudební hudby. Když jsme obešli hromadu špinavých, zažloutlých matrací, spatřili jsme, odkud vyšel – z rozbitého piána. Leželo na zádech v jediném východu z místnosti, který vedl do chodby lemované dveřmi. Struny piána byly vyrvány a přibity hřebíky okolo celého vchodu do chodby, připomínalo to les kovových vlasů. Abychom se z místnosti dostali, museli bychom vylézt na piáno a promáčknout se mezi strunami. Někdo to už udělal – to musel být ten hrozný akord, který jsme slyšeli – což znamená, že z této místnosti někdo právě odešel, anebo v ní byl právě teď s námi.

A pak, zpoza převráceného inkubátoru, který ležel nedaleko, se zvedla postava.

„Ach, to jste vy.“

Tvář měl pokrytou porostem tak hustým, že ho bylo možno nazvat kožešinou. Usmál se na nás křivým úsměvem.

Byl to Morda.

„Už tak brzo zpátky?“ řekl Bronwyn a Hughovi.

„Ano, ale nemůžeme se zdržet,“ řekla Bronwyn.

„Musíme okamžitě odtud,“ přidal se Hugh.

Morda se opřel o piáno. „Poplatek za cestu k východu dělá dvě stovky.“

„Říkal jste, že poplatek je zpáteční!“ řekl Hugh nahněvaně.

„Asi jste mi špatně rozuměli. Hrozně jste spěchali, když jsem vám vysvětloval naše ceny…“

Z dálky jsme zaslechli nějaký výkřik a potom škrábání kovu o kámen. Začali stěhovat ledničku.

Morda naklonil hlavu směrem k tomu zvuku. „Co je to? Snad jste se nedostali do nějaké kaše, co?“

„Jo,“ řekl jsem podrážděně, „někdo po nás jde.“

„Ale ne,“ zamlaskal na mě jazykem. „To vás bude stát něco navíc. Budeme je muset obelstít, krýt vás… a jsou to poskoci Leo Burnhama? Znějí naštvaně.“

„Dobrá. Ať to stojí cokoliv,“ řekla Bronwyn.

Měli jsme šílenou chuť ho prostě odklidit z cesty, ale věděli jsme, že kdyby chtěl, mohl by nám způsobit neskutečné problémy.

„Pět set,“ řekl Morda.

Další zaškrábání, tentokrát trvalo déle. Postupovali.

„Mám jenom čtyři stovky,“ řekl Hugh a lovil v kapse.

„Moc špatný.“ Morda se otočil k odchodu.

„Zaplatíme zítra!“ řekla Bronwyn.

Morda se obrátil zpět. „Zítra to bude za sedm set.“

Ozval se hlasitý třesk. Dostali se dovnitř.

„Oukej! Platí!“ souhlasil rychle Hugh a ze rtů mu uletěla rozrušená včela.

„A ne abyste se opozdili. Nerad bych jim ukázal vaše tajné dveře.“

Dali mu všechny peníze, co u sebe měli. Morda je počítal s nesnesitelnou přesností a pak si bankovky strčil do kapsy. Vylezl na piáno, otočil v něm páčkou a pak tiše proklouzl ztlumenými strunami. Šli jsme za ním, a když jsme byli na druhé straně, otočil páčkou zpět.

Došlo mi, že to piáno slouží jako poplašné zařízení.

Morda nám ukázal cestu. Spěchali jsme za ním dlouhou chodbou – teď, když z nás vymámil peníze, zrychlil – vypadalo to, že chodba nemá konec.

Cestou vypochodovala z jedněch dveří skupinka podivných a šla za námi. Vypadali nezvykle, dokonce i na podivné, a když je Noor spatřila, zalapala po dechu. Žena, která buď neměla nohy, anebo byly neviditelné, za námi plula na vzduchovém polštáři, lem jejího dlouhého kabátu se za ní třepotal. „Ach, drahoušku. Neublížíme vám,“ pronesla jemným melodickým hlasem. „Budeme přátelé.“

„Nevím, jestli zrovna přátelé,“ vyštěkla dívka. Víc než z poloviny měla podobu prasete bradavičnatého se dvěma špičáky a rypákem, který vystupoval z jejího obličeje, „ale když dobře zaplatíte, nebudeme nepřátelé.“

Pak tu byla další beznohá dáma – tahle se nedokázala vznášet a pohybovala se vpřed velkými skoky na rukou. Pak mrštně jako kočka skočila do náruče statné prasečí dívce. Teď jsem ji viděl pořádně. Nejen že neměla nohy, ale postrádala i boky, pas a půlku trupu. Její tělo a černá saténová blůza, kterou měla na sobě, byly úhledně zastřižené pod pupkem.

„Jsem Hattie Půlečná,“ řekla a mírně pokynula na pozdrav. „Která z vás je ta slavná neochočená?“

„Neříkej jí tak,“ vyštěkl teenager s ohromným pulzujícím vředem na krku. „Je to hanlivé.“

„Dobrá, tak nekontaktovaná.“

„Už není ani jedno,“ řekl Morda. „Musí se učit rychle.“

Prasečí dívka se pohrdavě zasmála. „Ne dost rychle, podle toho, jak vypadá!“

Noor zaťala čelist, jako by se pohybovala vpřed jen silou svojí vůle.

„Tihle kuriózní lidičkové jsou Nedotknutelní,“ vysvětlil Morda, otočil se a šel chvíli pozpátku jako turistický průvodce. „Ti, které žádný klan nechtěl.“

„Příliš podivní, abychom se mohli vydávat za normální,“ řekla Hattie.

„Nejděsivější, nejpříšernější, nejodpornější podivní ze všech!“ řekl pyšně hoch s vředem.

„Já si nemyslím, že jste odporní,“ namítla Bronwyn.

„Odvolej to!“ nasupila se bradavičnatá dívka.

Morda se zatočil jako tanečník a proklouzl otevřenými dveřmi. „A toto je naše velesvatyně. Nuže, vchod.“

Vešli jsme za ním do místnosti a pak jsme já i Noor ztuhli zimou. Uprostřed stál operační stůl a v zadní stěně byl tucet malých dvířek od mrazáků. Tahle místnost nebyla jen slepou uličkou, ale také nemocniční márnicí.

„To je dobrý,“ řekla Bronwyn jemně, ale naléhavě Noor. „To nás nezabije.“

„Jo, jasně že ne,“ odpověděla Noor a couvala. „Do žádné z těch věcí nevlezu!“

„Nejde o to tam vlézt,“ řekl Hugh, „ale cestovat.“

„Nelíbí se jí to.“ Ozvala se bradavičnatá. „Bojí se!“

Nedotknutelní se chichotali ve dveřích za námi.

Noor už vyšla z místnosti, šla přes chodbu do dalších otevřených dveří, což byla poslední možnost předtím, než se vydá zpátky cestou, kterou jsme sem došli.

Bronwyn a Hugh se vydali za ní, ale zastoupil jsem jim cestu. „Promluvím s ní,“ řekl jsem.

Vlézt si do mražáku v márnici by bylo těžké pro každého, podivného či ne, ale hlavně pro někoho, komu byl tento svět tak nový a neznámý. Ani ve mně to nebudilo zvláštní radost.

Běžel jsem chodbou do pokoje za Noor. Stála tu kovová postýlka zalitá slunečním paprskem pronikajícím zamřížovaným oknem. V každém rohu byly hromady odložených osobních věcí. Zřejmě patřily lidem, kteří žili a zemřeli v léčebně. Kufry. Boty.

Noor byla rozrušená, otáčela se a rozhlížela se. „Přísahala bych, že jsem tu viděla dveře. Když jsme předtím utíkali okolo…“

„Jiná cesta odtud nevede,“ řekl jsem.

Pak jsem to zahlédl a žaludek mi poklesl.

„Myslíš tohle?“

Otočila se, aby se podívala, a když zjistila, co to je, myslel jsem, že se rozpláče. Byla to část nástěnné malby. Trompe l‘oeil. Namalované dveře.

A pak jsme zaslechli zazvonit piáno – jednou, dvakrát, třikrát. Leovi muži se dostali dovnitř.

„Máme na výběr,“ řekl jsem. „Buď…“

Neposlouchala mě. Upírala oči na zamřížované okno a sluneční paprsky, které jím procházely.

Znovu jsem spustil: „Buď zůstaneme tady a počkáme na ně, aby nás definitivně našli…“

Shrnula vzduch oběma rukama, ale podařilo se jí seškrábat tmu jen prsty, a ta se zase rychle naplnila světlem. Už jsem to viděl dřív – některé podivné schopnosti fungují jako svaly a mohou se natáhnout, být vyčerpané. Jiné zase pod tlakem ztrácejí na síle.

Otočila se tváří ke mně. „Anebo ti budu důvěřovat.“

„Ano,“ přisvědčil jsem a snažil se ji k sobě přitáhnout každičkým svým vláknem. „Mně a bandě ujetých.“

Leovi muži hlučně běželi chodbou, prohledávali pokoje, cloumali zavřenými dveřmi.

„To je absurdní.“ Zavrtěla hlavou, pak se mi zadívala do očí a něco v ní se uklidnilo. „Neměla bych ti věřit. Ale věřím.“

Smířila se už s tolika absurdními věcmi. Co jedna navíc, když nás může zachránit?

Bronwyn a Hugh čekali ve dveřích a vypadali zděšeně. „Připraveni?“ zeptal se Hugh.

„To bych vám radil,“ naklonil se dovnitř Morda. „Mimochodem, pokud budeme muset někoho z nich vzít kvůli vám obuškem po hlavě, bude to za tisíc.“

„Anebo jim může slečna Poubellová vymazat paměť za dva,“ dodal hoch s pulzujícím vředem.

Muži nás zahlédli, jak uháníme chodbou. Neohlédl jsem se, ale slyšel jsem jejich výkřiky a kroky. Nedotknutelní zmizeli – zřetelně se nechtěli zaplést s Leovými muži, znepřátelit si je, když to není nutné.

V márnici teď byla západka jedněch dvířek od mražáku zvednutá a dvířka byla otevřená. Vedle nich stál Hugh – a když nás viděl přicházet, zavolal na nás, dal nám znamení, abychom šli dál, a skočil dovnitř.

Běželi jsme k otevřenému mrazicímu boxu a nakoukli do tmy uvnitř. Nebyl to jen box pro mrtvolu – byl to úzký tunel, který se zdál bez konce. Odněkud z hloubi se ozýval ozvěnou Hughův hlas a rychle mizel. „Jupííííí!“

Čekal jsem, až Noor vleze dovnitř. „To je hloupé, já jsem tak hloupá, tohle je tak strašně pitomé,“ skandovala si pro sebe, teprve pak se zhluboka nadechla, sebrala odvahu a vlezla dovnitř hlavou napřed. Vklouzla doprostřed, ale pak se trochu zasekla, tak jsem ji popadl za chodidla a strkal a za chvíli ji malá přihrádka ve zdi márnice spolkla.

Trval jsem na tom, že další půjde Bronwyn, a potom přišla řada na mě. Bylo těžší vlézt dovnitř, než by mělo být, vzhledem k tomu, že jsem to byl já, kdo přesvědčil Noor, aby to udělala. Bylo to tak nepřirozené, lézt do nějaké přihrádky v márnici, že má racionální mysl potřebovala několik sekund zvláštního úsilí – i když věděla, že hrozivá tmavá místa připomínající tunely jsou skvělými vstupy do smyčky – aby překonala mé přirozené instinkty, které opakovaly ne, ne, ne, sežerou tě zombíci, neeeeeeee! Zvuky rozhněvaných mužů, ženoucí se dveřmi za mými zády, mi ale hodně pomohly, a než se ke mně dostali, byl jsem uvnitř a zavrtával jsem se hlouběji a hlouběji, jak nejrychleji jsem dokázal.

Nějaká ruka mě popadla za nohu. Podařilo se mi ji setřást. Slyšel jsem za sebou bitvu, pak se ozvalo tupé bum a jeden z mužů zařval. Ohlédl jsem se zpět a zahlédl jsem, jak jeden z Leových mužů padá k zemi. Za ním stála s kusem dřeva v ruce bradavičnatá dívka.

Někde před sebou jsem slyšel Noor, jak vzdychá a plazí se na loktech vpřed, dál a dál do černoty. Zatlačil jsem dopředu a pak jsem začal bez námahy klouzat. Tunel byl něčím namazaný a svažoval se mírně dolů, po několika metrech jsem jel dopředu setrvačností. Představoval jsem si, že takové to asi je, když člověk přichází na svět, jen tohle je rychlejší a cesta delší. A pak jsem zaslechl vykřiknout Noor. Cítil jsem, jak mě něco aktivně táhne – ne ruka, ale nějaká beztělná síla, která mě celého pevně popadla – jako zemská přitažlivost. Cítil jsem, jak se mi zrychlil krevní oběh, a pak zhoupnutí žaludku, které jsem tak dobře znal.

Přecházeli jsme do smyčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové: Ptačí sněm.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.