Copyright © 2019 by Rabbit Reid, Inc.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Ondřej Sobotka, 2020

Cover © Lauren Wakefield, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0558-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-0559-7 (mobi)

Obsah

Poznámka autorky

Daisy Jones, groupie

The Six na vzestupu

Celebrita

Debut

First

SevenEightNine

SevenEightNine Turné

Aurora

Aurora Světové turné

Chicagský stadion

Kdysi a nyní

Ještě než odejdu

Poděkování

Tento příběh upřímné lásky,

pokud je taková věc vůbec možná,

věnuji Bernardovi a Sally Hanesovým.

Poznámka autorky

Záměrem této knihy bylo vylíčit, jak se v 70. letech proslavila rocková skupina Daisy Jones & The Six, a odhalit, co vedlo k jejímu dobře známému a náhlému rozpadu uprostřed turné v Chicagu 12. července 1979.

V průběhu posledních osmi let jsem pořizovala rozhovory s jednotlivými dlouholetými členy skupiny i s těmi, kteří v ní byli jen krátce, s jejich rodinnými příslušníky, přáteli a významnými zástupci hudebního průmyslu, kteří se kdysi v blízkosti kapely pohybovali. Následující záznam jejich vzpomínek byl sestavený na základě těchto rozmluv, případně e-mailů, zápisků a písňových textů. (Veškeré texty z alba Aurora naleznete v závěru knihy.)

Přestože jsem se snažila o co nejnestrannější pohled, ukázalo se, že to není zcela možné. Některé zúčastněné osoby se nepodařilo dohledat, ne všichni byli stejně vstřícní a někteří již bohužel nejsou mezi námi.

Členové skupiny se v této knize vůbec poprvé, a také naposledy, vyjádřili každý sám za sebe ke společné minulosti. Je však třeba upozornit, že u některých událostí se jednotlivé výpovědi mohou vzájemně v menší i větší míře rozcházet.

Pravda, k níž se nikdo nehlásí, většinou leží někde uprostřed.

Daisy Jones, groupie

1965–1972

Daisy Jones se narodila v roce 1951 a vyrůstala v Los Angeles ve čtvrti Hollywood Hills. Mladá dívka, jejímiž rodiči byli známý anglický malíř Frank Jones a francouzská modelka Jeanne LeFevre, na sebe upozornila poprvé ještě jako nezletilá koncem 60. let v klubech na bulváru Sunset Strip.

Elaine Chang (autorka životopisu Daisy Jones: Wild Flower): Řeknu vám, co bylo na Daisy Jones tak pozoruhodné, ještě než se stala tou slavnou Daisy Jones.

Představte si krásnou holku z bohaté bělošské rodiny, která vyrůstala v L. A. Už jako dítě byla krásná – měla nádherné velké oči, tmavé, kobaltově modré barvy. V osmdesátých letech jedna firma dokonce vyráběla kontaktní čočky v odstínu nazvaném Daisy Blue! Měla bujné vlnité vlasy měděné barvy, které… zabíraly spoustu místa. Její lícní kosti byly tak výrazné, až by se řeklo, že je má oteklé. A k tomu všemu úžasný hlas, o který se nijak nestarala, nikdy nebrala lekce zpěvu. Od narození měla peněz, kolik si jen lze přát, a kolem sebe všechno, na co si vzpomněla – umělce, drogy, kluby – všechno jí bylo k dispozici.

Jenomže byla sama. Neměla v Los Angeles sourozence ani příbuzné. Oba rodiče byli tak ponoření do vlastního světa, že je její existence vůbec nezajímala. Místo toho ji nechávali pózovat svým uměleckým přátelům. Proto se taky dochovalo z Daisyina dětství tolik jejích portrétů a fotografií – všichni umělci, kteří k Jonesovým zavítali, ji chtěli zvěčnit, jen co uviděli, jak je krásná. Je však příznačné, že neexistuje žádný Daisyin portrét od jejího otce Franka Jonese. Ten si tak hleděl mužských aktů, které maloval, že mu na vlastní dceru už nezbyl čas. Daisy nakonec strávila celé dětství v podstatě v osamění.

Přitom Daisy byla přátelské a milé dítě – často si nechávala stříhat vlasy jen proto, že měla ráda svoji kadeřnici, chodila po sousedech, aby ji nechali venčit svoje psy, a dokonce se vypráví, že chtěla upéct pošťákovi k narozeninám dort. Jednoduše řečeno, Daisy zoufale hledala přátele. Jenže nikoho v jejím okolí nezajímalo, jaká skutečně je, a už vůbec to nezajímalo její rodiče. Velice tím trpěla. A proto z ní nakonec vyrostla skutečná hvězda.

Všichni milují krásné, ale současně trpící lidi. A těžko by se našel někdo, kdo by trpěl očividněji než Daisy Jones, a přitom byl v klasickém slova smyslu krásnější než ona.

Není divu, že začala hledat sama sebe v klubech na bulváru Sunset Strip. V tom okouzlujícím, ale pochybném prostředí.

Daisy Jones (zpěvačka ze skupiny Daisy Jones & The Six): Na Sunset Strip jsem to měla z domu pěšky jen kousek. Bylo mi asi čtrnáct, sedět doma mě nebavilo, potřebovala jsem si najít nějakou zábavu. Na to, aby mě pustili do některého z barů, jsem sice ještě byla mladá, ale šla jsem tam i tak.

Vzpomínám si, že ještě jako hodně mladá jsem vymámila cigaretu z jednoho bedňáka od skupiny Byrds. Brzo jsem zjistila, že když si nevezmu podprsenku, budou si lidi myslet, že jsem starší. Někdy jsem si dokonce vázala kolem hlavy šátek, jako to tehdy dělaly všechny drsné holky. Chtěla jsem zapadnout mezi fanynky, které se motaly po ulici, hulily, popíjely a tak podobně.

Na chodníku před klubem Whisky a Go Go se mi tehdy každopádně povedlo vyrazit z toho bedňáka cigaretu – měla jsem ji v puse vůbec poprvé a snažila se dělat, jako že kouřím úplně běžně. Musela jsem se držet, abych se nerozkašlala – vždyť to znáte – a ze všech sil jsem s tím bedňákem flirtovala. Když si představím, jak neohrabaná jsem musela být, je mi z toho stydno.

Potom k nám přišel další chlap a povídá tomu bedňákovi: „Pojď dovnitř, musíme připravit repráky.“ Pak se otočil na mě a zeptal se: „Jdeš taky?“ A takhle jsem vůbec poprvé vnikla dovnitř do Whisky.

Zůstala jsem tam tehdy až do tří nebo do čtyř do rána. Nic takového jsem nikdy předtím neudělala. Najednou jsem ale měla pocit, že existuju. Někam jsem patřila. Z nuly na stovku během jediné noci.

Domů jsem se vrátila předními dveřmi, zkouřená a opilá, a padla do postele. Rodiče si nejspíš vůbec nevšimli, že jsem byla pryč.

Další den jsem vstala a večer šla zase do města, úplně stejně.

Po nějaké době si mě vyhazovači na Sunset Strip už pamatovali a všude mě pouštěli. Chodila jsem do klubů Whisky, London Fog, Riot House. Nikdo se neptal, kolik mi je.

Greg McGuinness (bývalý recepční v hotelu Continental Hyatt House): To vám nepovím, jak dlouho se Daisy motala kolem Hyattu, než jsem si jí všimnul. Pamatuju si ale, kdy jsem si jí všimnul poprvé. S někým jsem zrovna telefonoval, když vtom vešla taková šíleně vysoká a šíleně hubená holka. A ty její oči! Největší a nejkulatější modré oči, jaké jsem kdy viděl. A taky ten její úsměv! Od ucha k uchu. Šla zavěšená do nějakého chlapa. Už ani nevím, kdo to byl.

Kolem Stripu se tehdy motala spousta holek, které byly fakt hodně mladé, ale dělaly se starší. Daisy byla taky mladá. Ale vůbec to nevypadalo, že se snaží něco zakrývat. Byla prostě sama sebou.

Když jsem ji začal sledovat, zjistil jsem, že chodí do hotelu často. Vždycky se jen smála. Nikdy nevypadala unaveně, alespoň tehdy ne. Připadala mi jako Bambi, který se učí chodit. Byla hrozně naivní a taky bezbranná, ale bylo na ní vidět, že v ní je něco víc.

Abych pravdu řekl, měl jsem o ni strach. Okolo muziky tehdy bylo hodně chlapů, kteří… měli rádi mladé holky. Rockové hvězdy i po třicítce spaly s náctiletýma. Neříkám, že to bylo v pořádku, ale tak to bylo. Víte, kolik bylo Lori Mattix, když chodila s Jimmym Pagem? Čtrnáct? A co Iggy Pop a ta jeho Sable Starr? Napsal o ní písničku, vůbec se za to nestyděl.

A Daisy – dovedete si ji představit? Zpěváci, kytaristi, bedňáci – všichni se za ní otáčeli. Vždycky když jsem ji potkal, snažil jsem se jí zeptat, jestli je všechno v pohodě. Tu a tam jsem se na ni přeptal. Měl jsem ji fakt rád. Byla prostě zajímavější než všechen ten cirkus okolo ní.

Daisy: Co je sex a co je láska, to jsem se musela naučit sama. Pochopila jsem, že muži jdou po tom, co chtějí, a nemají pocit, že jsou za něco dlužní, a že někteří chtějí jen kus vašeho těla.

Řekla bych, že tehdy byly holky – třeba Cynthia Plaster Caster nebo holky z GTOs – které možná nikdo nezneužíval. Ale se mnou to bylo jinak, alespoň ze začátku.

O panenství mě připravil chlap, který… nezáleží na tom, kdo to byl. Byl starší než já a hrál na bicí. Stáli jsme ve foyer v Riot House a on navrhnul, že půjdeme nahoru dát si lajnu. Řekl mi, že jsem holka jeho snů.

Přitahoval mě hlavně proto, že jsem mu sama přišla přitažlivá. Hledala jsem někoho, kdo by mi řekl, že pro něj jsem výjimečná. Prostě jsem strašně toužila po něčí pozornosti.

Než jsem se vzpamatovala, už jsem seděla u něj na posteli. Zeptal se mě, jestli vím, co dělám, a já řekla, že ano, i když to nebyla pravda. Všude se mluvilo o volné lásce a že sex je skvělá věc. Kdo chtěl vypadat drsně, kdo chtěl zapadnout, tak chtěl sex.

Celou dobu jsem jen civěla do stropu a čekala, až skončí. Věděla jsem, že bych se měla nějak hýbat, ale zůstala jsem ležet úplně nehybně a bála se pohnout. V celém pokoji bylo slyšet jen to, jak se naše oblečení smýká po prostěradle.

Vůbec jsem netušila, co se děje, nechápala jsem, proč dělám něco, co nechci. Teď už mám ale za sebou řadu terapií. Dlouhou řadu. Už to všechno chápu. Dokážu se jasně podívat sama na sebe. Tehdy jsem chtěla, aby mě vzali mezi sebe – ti slavní muzikanti – protože jsem nevěděla, jak jinak bych získala uznání. A přišlo mi, že se jim musím zalíbit, když s nimi chci být.

Když skončil, zvednul se a shrnul mi šaty zpátky dolů. Řekl: „Jestli chceš, klidně běž zpátky za kamarádkami.“ Žádné kamarádky jsem vlastně neměla. Pochopila jsem ale, že mi říká, abych odešla. Tak jsem vypadla.

Pak už jsme spolu nikdy nemluvili.

Simone Jackson (známá disko zpěvačka): Vzpomínám si, že jsem Daisy poprvé viděla jednou večer na parketu ve Whisky. Nešlo si jí nevšimnout. Okamžitě upoutala pozornost úplně každého. Bylo to, jako kdyby všechno na světě bylo ze stříbra a Daisy byla ze zlata.

Daisy: Simone se stala mojí nejlepší přítelkyní.

Simone: S Daisy jsem chodila všude. Vždycky jsem chtěla mít sestru.

Vzpomínám si, že… bylo to během demonstrací na Sunset Strip, všichni jsme stáli před klubem Pandora’s a protestovali proti zavedení policejní hodiny a policajtům vůbec. Šly jsme tam s Daisy, zaprotestovaly si, potkaly pár herců a pokračovaly ve večírku v Barney’s Beanery.

Potom jsme se přesunuly k někomu domů. Daisy tam omdlela na verandě. Domů jsme šly až druhý den odpoledne. Mohlo jí být asi patnáct. Mně tak devatenáct. Celou dobu jsem si říkala, to se o tuhle holku nepostará nikdo kromě mě?

Abych nezapomněla, všichni jsme samozřejmě jeli na amfetaminech, Daisy taky, i když byla tak mladá. Když si člověk chtěl udržet figuru a zůstat celou noc vzhůru, něco brát musel. Nejčastěji adderall a benzedrin.

Daisy: Amfetaminy byly jasná volba. Člověku ani nepřišlo, že by je brát nemusel. Ze začátku jsem vůbec neměla pocit, že fetujeme. A taky kokain. Když ho někdo přinesl, dali si všichni. Nikdo to nebral jako závislost. Tehdy to bylo jinak.

Simone: Můj producent mi koupil dům v Laurel Canyonu. Chtěl, abych s ním spala. Řekla jsem mu, že ne, ale ten dům mi stejně koupil. Nechala jsem Daisy, ať se nastěhuje ke mně.

Nakonec jsme spolu půl roku spaly v jedné posteli. Takže z vlastní zkušenosti vím, že byla vzhůru ve dne v noci. Když jsem se třeba ve čtyři ráno snažila usnout, Daisy chtěla mít rozsvíceno, aby si mohla číst.

Daisy: Dost dlouho jsem hodně trpěla nespavostí, dokonce i v dětství. Bývala jsem vzhůru klidně do jedenácti a rodiče, když jsem jim tvrdila, že nejsem vůbec unavená, na mě akorát zařvali, abych „si šla lehnout“. Snažila jsem se proto najít si na noc nějakou tichou zábavu. Máma měla spoustu všelijakých románů, a tak jsem začala číst. Když naši měli dole večírek, já jsem klidně ještě ve dvě ráno seděla v posteli s rozsvícenou lampičkou a četla Doktora Živaga nebo Peytonův Hrádek.

Brzo jsem nedělala nic jiného. Přečetla jsem všechno, co mi přišlo pod ruku. Cokoliv. Thrillery, detektivky, sci-fi.

Někdy v době, kdy jsem se přestěhovala k Simone, jsem našla náhodou nahoře v Beachwood Canyonu u silnice ležet krabici životopisů historických osobností. Hned jsem je všechny zhltla.

Simone: Přesně tak, jedině kvůli Daisy jsem si začala brát do postele masku na spaní. [smích] Pak už jsem to dělala jen proto, že jsem s ní vypadala šik.

Daisy: Po dvou týdnech u Simone jsem se vrátila domů, abych si s sebou vzala víc oblečení.

Táta mi povídá: „To ty jsi rozbila kávovar v kuchyni?“

„Tati, já už tady nějakou dobu nebydlím,“ odpověděla jsem.

Simone: Řekla jsem jí, že se mnou může bydlet pod jednou podmínkou, a to, že bude dál chodit do školy.

Daisy: Na střední jsem dost trpěla. Pochopila jsem sice, že abych dostávala jedničky, musím dělat, co se mi řekne, ale taky jsem dobře věděla, že to, co nás učí, jsou často hovadiny. Vzpomínám si, jak jsem jednou dostala za úkol napsat úlohu o tom, jak Kolumbus objevil Ameriku. Místo toho jsem napsala, že Kolumbus Ameriku vůbec neobjevil. Protože tak to doopravdy bylo. Dostala jsem pětku.

Řekla jsem učitelce: „Vždyť mám pravdu.“

Odpověděla mi ale, že jsem „nesplnila zadání“.

Simone: Daisy byla hrozně inteligentní, ale myslím, že učitelé to nikdy doopravdy nepochopili.

Daisy: Všude se píše, že jsem střední nikdy nedodělala, ale to není pravda. Při předávání vysvědčení mi Simone hlasitě tleskala. Byla na mě moc pyšná. I já jsem na sebe byla najednou pyšná. Ještě ten večer jsem vytáhla vysvědčení z pouzdra, přehnula ho a založila si s ním Údolí panenek.

Simone: Moje první album byl propadák, a tak mě nahrávací společnost vyhodila. Producent nás vyhodil i z našeho domu. Já si našla místo jako servírka a přestěhovala se k sestřenici do Leimert Parku. Daisy se musela vrátit k rodičům.

Daisy: Sbalila jsem si věci, které jsem měla u Simone, a jela rovnou k našim. Když jsem přišla domů, máma zrovna telefonovala a přitom pokuřovala.

Povídám jí: „Ahoj, přijela jsem zpátky.“

„Viděla jsi naši novou pohovku?“ řekla a telefonovala dál.

Simone: Daisy zdědila všechnu krásu svojí matky. Jeanne byla překrásná. Párkrát jsem ji tehdy potkala. Velké oči, plné rty. Byla z ní cítit smyslnost. Všichni Daisy vždycky říkali, jak moc se podobá matce. Byly si podobné, ale věděla jsem, že je lepší to Daisy nepřipomínat.

Mám dojem, že jsem Daisy jednou řekla: „Tvoje máma je krásná.“

„Jo, krásná, ale nic víc,“ odsekla Daisy.

Daisy: Když nás se Simone vyhodili z domu, uvědomila jsem si vůbec poprvé, že nemůžu jen tak povlávat sem a tam a nechat se živit. Mohlo mi být tak sedmnáct. Taky jsem se začala ptát, jestli má můj život nějaký smysl.

Simone: Když Daisy ještě bydlela u mě, občas jsem ji slýchala, jak si ve sprše nebo při mytí nádobí zpívá písničky od Johnnyho Cashe nebo Janis Joplin. Nejradši měla „Mercedes Benz“. Uměla ji zpívat líp než kdokoli jiný. Já jsem se tehdy snažila získat novou nahrávací smlouvu – chodila jsem na hodiny zpěvu, dávala jsem tomu všechno – a Daisy si takhle zpívala jakoby nic.

Myslela jsem, že ji za to budu nenávidět. Ale na Daisy se nedá zlobit.

Daisy: To je jedna z mých nejmilejších vzpomínek… jely jsme se Simone takhle dolů po La Cienega, nejspíš v tom BMW, které jsem tehdy měla. Dneska tam stojí nějaký obrovský obchoďák, ale tehdy tam ještě bývala nahrávací studia. Už ani nevím, kam jsme to jely, asi do bistra dát si sendvič. Poslouchaly jsme cestou album Tapestry od Carole King. Zpívaly jsme obě nahlas spolu s ní. Když přišlo na řadu „You’ve Got a Friend“, zaposlouchala jsem se do slov. Úplně jsem je cítila. Vždycky když tu písničku znova slyším, jsem vděčná, že jsem potkala Simone.

Člověka se zmocní zvláštní klid, když ví, že má někoho, s kým by jeden pro druhého udělali cokoliv. Poprvé jsem tohle pocítila právě se Simone. Jak jsem se tehdy v autě zaposlouchala do té písničky, nahrnuly se mi do očí slzy. Otočila jsem se na Simone, a než jsem mohla něco říct, jen přikývla a povídá: „Přesně tak.“

Simone: Dala jsem si za úkol, že Daisy přinutím, aby se svým hlasem něco dělala. Jenže Daisy nikdy neudělala nic, do čeho by se jí nechtělo.

V té době už si nenechala do ničeho mluvit. Když jsem se s ní seznámila, byla ještě trochu naivní, ale [smích] pak už se trochu otrkala.

Daisy: Vystřídala jsem pár chlapů, včetně Wyatta Stonea ze skupiny Breeze. Bohužel jsem k němu necítila to, co on ke mně.

Jednou v noci jsme kouřili trávu na střeše domu v Santa Monice, kde měl byt, a Wyatt mi povídá: „Moc tě miluju, a proto pořád nechápu, proč mě nemáš taky ráda.“

Řekla jsem mu: „Mám tě ráda tak moc, jak chci mít ráda toho, s kým jsem.“ Byla to pravda. V té době jsem se nechtěla nikomu vydat všanc. Když jsem byla ještě příliš mladá, nechala jsem se mockrát zranit. Nechtěla jsem to zažít znovu.

Nemohla jsem usnout, když si šel Wyatt ten večer lehnout. Náhodou jsem narazila na kus papíru s rozepsanou písničkou, která očividně byla o mně. Vyprávěla o zrzavé holce a v textu se psalo o velkých kruhových náušnicích, které jsem tenkrát nosila.

V refrénu stálo něco ve smyslu, že mám velké srdce, ale není v něm žádná láska. Koukala jsem na ten text a říkala si, takhle to přece není! Vždyť mi vůbec nerozumí! Chvíli jsem o tom přemýšlela, pak jsem si vzala tužku a papír. Zapsala jsem si pár nápadů.

Když se probudil, říkám mu: „Ten tvůj refrén by byl lepší takhle: ‚Má velkou duši a veliký oči / Srdce jak trám / A život bez zábran / Ale tak málo, málo lásky.‘“

Wyatt popadnul tužku a papír a povídá: „Jaks to říkala?“

„To byl jen příklad. Vymysli si svůj text,“ řekla jsem mu.

Simone: „Tiny Love“ byl největší hit skupiny Breeze. A Wyatt se tvářil, že to celé napsal sám.

Wyatt Stone (frontman skupiny Breeze): Co ode mě chcete slyšet? Vždyť je to už dávno. Kdo si to má pamatovat?

Daisy: Tohle se nestalo jen jednou. Jindy jsem třeba snídala s jedním scenáristou. Tehdy jsem si k snídani dávala kafe a šampus. Protože jsem málo spala, bývala jsem ráno unavená. Kdybych si ale dala kafe jen tak, ke všem těm práškům, co jsem měla v sobě, hrozně by mě to nastřelilo. Šampaňský jsem si taky nemohla dát jen tak, protože by mě uspalo. Byl to problém. Proto jsem si dávala šampus i kafe. V podnicích, kde už mě znali, stačilo říct, že chci jednu „horskou dráhu“. Nejdřív nahoru, pak dolů. A tomu scenáristovi to přišlo k popukání, povídá: „Tohle musím někde použít.“ Napsal si to na ubrousek a strčil do zadní kapsy od kalhot. Tehdy jsem si říkala, a proč si jako myslíš, že já ten nápad nikdy nebudu chtít použít sama? Samozřejmě že ho využil hned v příštím filmu.

Přesně tak to tehdy chodilo. Měla jsem jenom sedět a čekat, až se mnou někdo nechá inspirovat.

Ale to teda ne.

Právě proto jsem začala psát vlastní písničky.

Simone: Nikdo kromě mě ji nepobízel, aby se svým talentem něco dělala. Všichni se jen snažili to, co měla, využít pro sebe.

Daisy: Vůbec mě nelákalo dělat někomu múzu.

Nejsem múza.

Nikomu nepatřím.

A basta.

The Six na vzestupu

1966–1972

The Six začali hrát v polovině 60. let v Pittsburghu nejprve jako bluesrocková skupina s názvem The Dunne Brothers. Billyho a Grahama Dunnovy vychovávala jejich matka Marlene Dunne sama poté, co od nich v roce 1954 jejich otec William Dunne odešel.

Billy Dunne (frontman skupiny The Six): Když táta zmizel, bylo mi sedm a Grahamovi pět. Pamatuju si jen, jak nám oznámil, že se stěhuje do Georgie. Zeptal jsem se, jestli můžu odjet s ním, ale řekl, že ne.

Doma nechal akorát svoji starou elektrickou kytaru, takovou levnou silvertonku. S Grahamem jsme se o ni pak furt prali. Žádnou jinou zábavu jsme vlastně ani neměli. Nikdo nás nemusel učit, jak se na kytaru hraje, naučili jsme se to sami.

Když jsem trochu vyrostl, zůstával jsem někdy odpoledne ve škole a zkoušel tam hrát na piano.

Když mi bylo už asi patnáct, maminka ušetřila nějaké peníze a koupila mně a Grahamovi k Vánocům starý stratocaster. Graham ho moc chtěl pro sebe, tak jsem mu ho nechal. Já jsem měl přece tu silvertonku po tátovi.

Graham Dunne (sólový kytarista, The Six): Když jsme oba, Billy i já, měli najednou každý vlastní kytaru, začali jsme spolu psát písničky. Radši bych tehdy měl tu silvertonku, ale viděl jsem, že pro Billyho hodně znamená, tak jsem mu ji nechal a vzal si stratocaster.

Billy: Tehdy to všechno začalo.

Graham: Billy se pustil naplno do skládání písniček, začal psát texty. Mluvil jen a jen o Bobu Dylanovi. Mně se víc líbil Roy Orbison.

Myslím, že jsme oba měli plnou hlavu rockových hvězd – chtěli jsme být jako Beatles. Ale to chtěl tehdy každý. Nejdřív všichni chtěli být jako Beatles a pak jako Rolling Stones.

Billy: Pro mě byli nejdůležitější Dylan a Lennon. The Freewheelin’ Bob Dylan a A Hard Day’s Night. To prostě… chci říct… tihle dva byli můj vzor.

V roce 1967 k sobě oba dospívající bratři přibrali jako bubeníka Warrena Rhodese, jako basistu Peta Lovinga a jako doprovodného kytaristu Chucka Williamse.

Warren Rhodes (bubeník, The Six): Bubeník vždycky potřebuje kapelu. Zpěvák nebo kytarista, prosím – ti můžou vystupovat sami. Ale viděli jste někdy holku, která by vám řekla: „No tak, Warrene, nezahrál bys mi na bicí ‚Hey Joe‘?“

To víte, chtěl jsem mezi muzikanty. Poslouchal jsem The Who, Kinks, Yardbirds a podobně. Chtěl jsem být jako Keith Moon, Ringo nebo Mitch Mitchell.

Billy: Warrena jsme měli rádi hned od začátku. Ani o Peteovi jsme nemuseli dvakrát přemýšlet. Chodil s námi na střední a hrál na basu ve školní kapele, co nám hrála na plese. Když se jejich kapela rozpadla, nabídnul jsem mu: „Pete, pojď hrát k nám.“ Vždycky byl v pohodě, prostě si chtěl hlavně s někým zahrát.

Pak jsme nabrali Chucka. Ten byl o pár let starší než my, a navíc z jednoho města odvedle. Znal se ale s Petem a ten ho doporučil. Chuck vypadal moc jako správňák – hranatá čelist, světlé vlasy a tak. Když jsme si ho vyzkoušeli, ukázalo se ale, že hraje líp než já, mluvím o doprovodech samozřejmě.

Já chtěl být frontman a teď, když jsme postavili doopravdickou pětičlennou kapelu, jsem se do toho mohl pustit.

Graham: Rychle jsme se zlepšovali. Musíte ale pochopit, že jsme nedělali nic jiného, než cvičili.

Warren: Den co den jsem ráno vstal, vzal paličky a šel k Billymu a Grahamovi do garáže. Teprve když jsem šel domů s rukama rozedřenýma do krve, byl jsem si jistý, že jsem se neflákal.

Graham: Co jiného jsme mohli dělat? Nikdo z nás neměl holku, kromě Billyho. S tím chtěla chodit každá. Přísahám, Billy se zamiloval snad každý týden do jiné. Vždycky byl takový.

Na základce jednou pozval na rande svoji učitelku z druhé třídy. Máma říkávala, že se musel posedlý holkama prostě narodit. Dělávala si legraci, že ho jednou přivedou do hrobu.

Warren: Hrávali jsme různě u lidí doma a sem tam v nějakém baru. Asi tak půl roku, možná trochu dýl. Dostávali jsme zaplaceno pivem. A to není vůbec špatná věc, když by vám jinak nikde nenalili.

Graham: Často to nebyly žádné nóbl podniky. Zažili jsme i pár rvaček, kdy se člověk bál, aby jednu neschytal. Jednou jsme hráli v nějakém zapadákově a jeden chlap něčeho trochu přebral. Začal rozdávat rány na všechny strany. Já si tam v klidu stojím, hraju dokola svoje riffy a vtom se ten chlap otočí na mě!

Přišlo to jako blesk. Bác a chlap leží na zemi. Billy ho sejmul.

Když jsme byli ještě malí, Billy jednou udělal to samé. Šel jsem tehdy něco koupit do obchodu a jeden kluk se mě pokusil obrat o těch mých pár drobáků. Billy přiběhnul a normálně ho složil na zem.

Warren: Dobře jsme věděli, že pokud je Billy v doslechu, o Grahamovi můžeme mluvit jen v dobrém. Abyste tomu rozuměli, on totiž ze začátku nehrál zas až tak dobře. Vzpomínám si, že já a Pete jsme jednou Billymu řekli: „Co kdybychom Grahama za někoho vyměnili?“ a Billy odpověděl: „Zkus to říct ještě jednou a já vyměním vás oba.“ [smích] Abych řekl pravdu, přišlo mi to od něj správné. Řekl jsem si, dobře, do tohohle se míchat nebudu.

Nikdy mi nedělalo problém, že Billy a Graham měli pocit, jako by jim naše kapela patřila. Líbila se mi představa, že jsem něco jako nájemný bubeník. Šlo mi jen o to, dobře si zahrát s dobrou kapelou.

Graham: Začali jsme hrát tak často, až nás lidi ve městě začínali znát. A Billy se pomalu začínal měnit v opravdového zpěváka. Dokonce jako zpěvák vypadal. Všichni jsme tak vypadali, nechávali jsme si narůst vlasy.

Billy: Nosil jsem zásadně džíny. A měl jsem pásek s velkou přezkou.

Warren: Graham a Pete začali nosit upnutá trička. Smál jsem se Jim: „Jsou vám vidět bradavky!“ Ale jim to přišlo drsný.

Billy: Objednali si nás na jednu svatbu. Byla to pro nás velká událost. Znamenalo to, že nás tam uslyší aspoň sto lidí! Bylo mi, řekl bych, tak devatenáct.

Když si nás novomanželé chtěli na zkoušku poslechnout, zahráli jsme jim náš nejlepší kus. Byla to taková pomalejší, folkově laděná písnička, kterou jsem napsal. Jmenovala se „Nevermore“. Úplně se mi obrací žaludek, jen si na to vzpomenu. Vážně. Psal jsem písničky proti válce ve Vietnamu, o protestech v Catonsville a podobně. Myslel jsem si, že jsem Bob Dylan. Přes to všechno si nás ale nakonec vybrali.

Hráli jsme a někdy v půlce večera jsem si všimnul asi padesátiletého chlapa, jak tancuje s jednou dvacítkou, a říkám si: uvědomuje si vůbec, že se chová jako úchyl?

A pak mi došlo, že je to můj táta.

Graham: Přišel tam otec s nějakou mladou holkou. Myslím, že mi to došlo dřív než Billymu. Poznal jsem ho z fotek, které si máma schovávala pod postelí v krabici od bot.

Billy: Nemohl jsem tomu uvěřit. Tehdy už to bylo deset let, co od nás odešel. Hovado. Měl být v Georgii, a přitom si klidně nakráčí doprostřed parketu a nemá ani páru, že na pódiu jsou jeho dva synové. Tak dlouho se s námi neviděl, že nás nepoznal. Ani podle obličeje, ani podle hlasu, vůbec.

Když jsme dohráli, viděl jsem, jak odchází z parketu. Vůbec se na nás nepodíval. Co je to za magora, že nepozná vlastní děti, ani když mu stojí přímo před nosem? Chápete to?

Podle mě se v takovou chvíli v člověku ozvou geny. Když se setkáte s vlastním dítětem, najednou víte, že je vaše, a musíte ho milovat. Tak to prostě je.

Graham: Billy se zeptal na otce několika hostů. Ukázalo se, že žije nedaleko v jednom městě. Znal se s někým z nevěstiny rodiny, nebo tak něco. Billy byl vzteky bez sebe a povídá: „Vůbec nás nepoznal!“ Já si spíš myslím, že nás asi poznal, jen nevěděl, co nám říct.

Billy: Člověka to pěkně rozhodí, když se vlastní otec ani nenamáhá, aby mu řekl ahoj. Necítil jsem sebelítost, to vůbec. Neříkal jsem si: „Proč mě nemá rád?“ Spíš mi přišlo, že… OK, život s sebou může přinést i takovéhle zlo. Na světě jsou i otcové, kteří nemají rádi vlastní děti.

Byla to lekce, jak se nikdy nezachovat. Tím bych to shrnul.

Graham: Přišlo mi, že to je určitě blbec a ožrala. Takže jsme o nic nepřišli.

Billy: Když svatební večírek skončil, všechno už se balilo a já jsem v sobě měl pár piv přes míru… Vtom jsem si všimnul holky, která v hotelu roznášela koktejly. [smích] Překrásná holka. Dlouhatánské hnědé vlasy, až do pasu, a velké hnědé oči. Pro takové oči bych udělal cokoliv. Vzpomínám si, že na sobě měla kraťoučké modré šaty. Byla malá. A to se mi na ní líbilo.

Stál jsem v hotelovém foyer a chystal se, že nasedneme do dodávky a pojedeme. Ona obsluhovala zákazníka u baru. Na první pohled na ní bylo vidět, že když nechce, nenechá si od nikoho nic líbit.

Camila Dunne (manželka Billyho Dunna): No jéje, vypadal moc dobře… Štíhlý, ale svalnatý, to byl vždycky můj typ. Navíc měl takové husté řasy. A sebevědomí na rozdávání. A širokánský úsměv. Když jsem si ho v hotelu všimla, prolétlo mi hlavou, proč nemůžu někdy potkat někoho takového?

Billy: Šel jsem rovnou za ní k baru, v jedné ruce zesilovač, v druhé kytaru, znáte to. Povídám: „Slečno, prosil bych vaše telefonní číslo.“

Stála za kasou, jednu ruku zapřenou v bok. Usmála se a koukla na mě jakoby úkosem. Nevzpomínám si přesně, co řekla, ale bylo to něco ve smyslu: „A co když nejste můj typ?“

Opřel jsem se o bar a řekl: „Jmenuji se Billy Dunne. Jsem frontman skupiny Dunne Brothers. Když mi dáte číslo, napíšu o vás písničku.“

To ji dostalo. Na každou to nezabere, ale ty lepší na to vždycky slyší.

Camila: Šla jsem domů a řekla mámě, že jsem si našla kluka. A ona na to: „Je hodný?“

Řekla jsem: „Tím si nejsem úplně jistá.“ [smích] Hodní kluci mě nikdy moc nezajímali.

V průběhu léta a podzimu 1969 začala skupina Dunne Brothers koncertovat v Pittsburghu a okolí.

Graham: Přiznávám, že když se k nám přidala Camila, nemyslel jsem si, že vydrží déle než ty ostatní. Mělo mi dojít, že je jiná. Abyste mi rozuměli, když jsem ji potkal poprvé, měla na sobě tričko s Tommym Jamesem. Věděla, co je to dobrá muzika.

Warren: Holky se začínaly lepit i na nás ostatní. Ale Billy se najednou stáhnul do ústraní. Všichni jsme si večer vždycky našli nějakou holku, ale on jen seděl, kouřil trávu a popíjel pivko, aby se nenudil.

Jednou jsem zrovna vylezl z holčičích záchodků, ještě jsem si ani nezapnul poklopec, a vidím, jak Billy sedí a kouká na talkshow Dicka Cavetta. Povídám mu: „Měl by ses na tu svoji přítelkyni vykašlat.“ Všichni jsme měli Camilu samozřejmě rádi, byla pěkně ostrá a dovedla všechny srovnat do latě a to se mi líbilo. Ale stejně.

Billy: Předtím jsem zažil pocit okouzlení a říkal tomu láska. Když jsme se ale seznámili [s Camilou], bylo to něco úplně jiného. Prostě dovedla… dát životu smysl. Dokonce mi pomohla, abych měl radši i sám sebe.

Chodila na naše zkoušky, poslouchala moje nové písničky a měla k tomu všemu dobré připomínky. Navíc v sobě měla zvláštní klid, který… nikdo jiný neměl. Když jsem byl s ní, měl jsem dojem, že všechno bude v pohodě. Mohl jsem se podle ní řídit jako podle Severky.

Camila se podle mě takhle vyrovnaná narodila. Na rozdíl od nás se nenarodila se všelijakými škrábanci. Dřív jsem říkával, že jsem se narodil polámaný. Ona se narodila bez škrábnutí. Přesně o tom je naše písnička „Born Broken“.

Camila: Když se měl Billy poprvé setkat s mými rodiči, byla jsem trochu nervózní. První dojem může člověk udělat jen jednou a u našich to platilo dvojnásob. Vybrala jsem mu, co si má vzít na sebe, všechno, včetně ponožek. Přinutila jsem ho, aby si vzal svoji jedinou kravatu.

Byli z něj nadšení. Říkali, že je okouzlující. Mámě ale dělalo starosti, že slepě věřím muzikantovi z nějaké bezejmenné kapely.

Billy: Jediný, kdo chápal, proč mám přítelkyni, byl Pete. Chuck mi jednou, když jsme balili věci na koncert, navrhnul: „Řekni jí, že jen s jednou prostě být nemůžeš. Holky to dokážou pochopit.“ [smích] Tohle by u Camily neprošlo.

Warren: Chuck byl vždycky v pohodě. Uměl jít rovnou k věci. Vypadal sice, že nedovede do pěti počítat, ale dovedl člověka překvapit. To on mě upozornil na Status Quo. Poslouchám je doteď.

Dne 1. prosince 1969 uskutečnila vojenská odvodová komise losování, které mělo určit pořadí pro odvody v roce 1970. Billy a Graham Dunne, oba narození v prosinci, dostali mimořádně vysoká pořadová čísla. Warren skončil těsně nad čarou, Pete Loving mezi nimi. Chuck Williams, narozený 24. dubna 1949, však dostal číslo 2.

Graham: Chucka povolali k odvodu. Vzpomínám si, jak jsme seděli u něj v kuchyni a on nám oznámil, že jde do Vietnamu. S Billym jsme se snažili vymyslet, jak ho z toho dostat. Odpověděl nám, že není zbabělec. Naposled jsme se viděli na koncertě v klubu nedaleko Pittsburské univerzity. Povídám mu: „Až to budeš mít za sebou, zase se vrátíš k nám do kapely.“

Warren: Ze začátku Chucka zastupoval Billy, pak jsme se doslechli, že se Eddie [mladší bratr Peta Lovinga] naučil hrát dobře na kytaru. Tak jsme ho pozvali, že si ho vyzkoušíme.

Billy: Chucka nemohl nikdo nahradit. Přibývalo nám ale koncertů a já jsem nechtěl před lidmi hrát doprovod. Tak jsme přizvali Eddieho. Říkali jsme si, že to může za Chucka na chvíli vzít.

Eddie Loving (doprovodný kytarista, The Six): Se všemi jsem vycházel dobře, ale bylo mi jasné, že Billy a Graham chtějí, abych zapadnul na připravené místo. Zahraj tohle, udělej tamto.

Graham: O několik měsíců později se nám ozvali Chuckovi známí.

Billy: Chuck umřel v Kambodži. Nebyl tam ani půl roku, mám dojem.

Člověk si někdy říká, proč jsem to nebyl já, čím jsem si zasloužil, že se mi nic nestalo. Nedává to moc smysl.

Koncem roku 1970 hráli Dunne Brothers v klubu The Pint v Baltimoru a jejich koncert viděl i Rick Marks, frontman skupiny The Winters. Oslovil ho jejich syrový zvuk, spřátelil se s Billym a nabídl jim, aby si párkrát zahráli jako předskokani během turné jeho skupiny po americkém severovýchodě.

Dunne Brothers se připojili k The Winters, rychle se nechali ovlivnit jejich zvukem a kromě toho je zaujala jejich klávesistka Karen Karen.

Karen Karen (klávesistka, The Six): Poprvé, když jsem potkala Dunne Brothers, zeptal se mě Graham: „Jak se jmenuješ?“

Odpověděla jsem: „Karen.“

A on na to: „Jak se jmenuješ příjmením?“

Jenže já myslela, že se ptá ještě jednou, protože mě třeba neslyšel.

Tak jsem řekla znova: „Karen.“

Zasmál se a povídá: „Karen Karen?“

A od té doby mi všichni neřekli jinak než Karen Karen. Mimochodem, moje příjmení je Sirko. Ale Karen Karen mi už zůstalo.

Billy: Karen dávala tomu, co The Winters hráli, něco navíc, vrstvu svěžesti. Říkal jsem si, jestli bychom nepotřebovali taky něco podobného.

Graham: Říkali jsme si… možná nepotřebujeme někoho jako Karen, možná potřebujeme ji samotnou.

Karen: Odešla jsem od The Winters, protože mě už nebavilo, jak se všichni snaží se mnou vyspat. Chtěla jsem být jen a jen muzikantka.

Kromě toho jsem měla ráda Camilu. Když chodila za Billym, po koncertě s námi občas zůstala. Moc se mi líbilo, že ji Billy bere občas s sebou nebo že jí pořád telefonuje. Celkově s nimi byla větší pohoda.

Camila: Když byli kluci na turné s The Winters, vždycky o víkendu jsem jezdila na jejich koncerty a chodila za nimi do zákulisí.

Jezdívala jsem za nimi klidně čtyři hodiny autem – obvykle hrávali v nějakém pochybném pajzlu, žvýkačky nalepené všude možně, podlaha tak slizká, až se na ni lepily boty. U vchodu jsem jen řekla, kdo jsem, pak mě provedli dozadu a najednou jsem byla mezi svýma.

Vždycky když jsem přišla, Graham, Eddie a všichni ostatní křičeli: „Ahoj, Camilo!“ Billy ke mně pak vždycky přišel a položil mi ruku kolem ramen. Potom se k nám i přidala Karen… a bylo jasno. Cítila jsem, jo, tady je moje místo.

Graham: Karen Karen naší kapele hodně pomohla. Všechno bylo najednou lepší. A navíc byla pěkná. Nemluvě o tom, že měla taky talent. Vždycky mi přišlo, že vypadá trochu jako Ali MacGraw.

Karen: Říkala jsem sice, jak se mi líbilo, že kluci z Dunne Brothers se mě nesnažili dostat do postele, ale Graham Dunne byl výjimka.

Věděla jsem, že ho přitahuju nejen fyzicky, ale i proto, že mám talent, takže mi to zas až tak nevadilo. Vlastně to bylo roztomilé. Graham byl navíc sexy kluk. Hlavně v sedmdesátých letech.

Nikdy jsem nepochopila slávu Billyho Dunna jako „sexsymbolu“. Ano, měl tmavé vlasy, tmavé oči a výrazné lícní kosti. Mně se ale nelíbí tak prvoplánově hezcí muži. Líbí se mi, když chlap vypadá trochu nebezpečně, ale v jádru je jemný.

Takový byl Graham. Široká ramena, chlupatá hruď, světlé vlasy. Byl hezký, ale měl trochu ostré hrany.

Musí se nicméně nechat, že Billy věděl, jak se nosí džíny.

Billy: Karen byla prostě skvělá muzikantka. O nic jiného nešlo. Podle mě nezáleží, jestli je člověk ženská nebo chlap, černoch nebo běloch, homosexuál, heterosexuál nebo něco mezi – když umí hrát, tak prostě umí hrát. V hudbě na těchhle věcech nezáleží.

Karen: Muži mívají často pocit, že když se náhodou chovají k ženě jako k člověku, měli by hned dostat medaili.

Warren: V té době se zdálo, že Billy začíná trochu moc pít. Večer pařil stejně jako my, jenže když jsme se všichni rozešli za holkama, zůstal vzhůru a pil dál.

Ráno ale vypadal v pohodě, a navíc všichni jsme na turné šíleně vyváděli. Až na Peta. Ten se seznámil v Bostonu s jednou holkou a od té doby si s ní pořád telefonoval.

Graham: Pokud jde o Billyho, ať dělá to nebo ono, dělá to vždycky naplno. Miluje naplno, pije naplno. Stejně tak utrácí peníze, jako by mu hořely kapsy. Proto jsem mu taky říkal, ať to s Camilou trochu přibrzdí.

Billy: Camila občas jezdila s námi, ale často zůstávala doma. Bydlela u rodičů, a když jsem byl na turné, vždycky jsem jí večer volal.

Camila: Když zrovna neměl drobné, zavolal na účet volaného, a když jsem zvedla sluchátko, řekl jen: „Billy Dunne miluje Camilu Martinez“ a zavěsil dřív, než se začal účtovat poplatek za hovor. [smích] Moje máma nad tím jen kroutila hlavou, ale mně to přišlo hezké.

Karen: Po pár týdnech s kapelou jsem řekla: „Měli bychom se přejmenovat.“ Název Dunne Brothers už nedával smysl.

Eddie: Říkal jsem, že bychom se měli přejmenovat.

Billy: Lidi naše jméno znali. Nechtěl jsem ho měnit.

Warren: Nemohli jsme se dohodnout, jak bychom si měli říkat. Někdo myslím navrhoval název Vrtáci. Já naopak navrhoval Jarabáci.

Eddie: Pete řekl: „Na něčem takovém se šest lidí v životě neshodne.“

A já povídám: „A co třeba Šestka – The Six?“

Karen: Zavolal mi jeden produkční z Filadelfie, odkud pocházím. Říkal, že The Winters vycouvali z festivalu, který tam chystá, a ptal se, jestli bychom nechtěli hrát místo nich. Řekla jsem mu: „Jasně, ale už se nejmenujeme Dunne Brothers.“

On na to: „A co teda chcete mít na plakátu?“

Odpověděla jsem: „To ještě nevím, ale slibuju, že naše šestka přijede.

Líbilo se mi, jak to zní, „The Six“.

Warren: Bylo to skvělé jméno, už proto, že od „six“ byl jen kousek k „sex“. Nevzpomínám si ale, že bychom o tom někdy přímo mluvili. Bylo to tak do očí bijící, že nebylo potřeba na to upozorňovat.

Karen: Já jsem nikdy neměla pocit, že by to někomu mohlo něco připomínat.

Billy: „The Sex“? Ne, o to vůbec nešlo.

Graham: Znělo to přesně jako „sex“. O to přece šlo!

Billy: Ve Filadelfii jsme odehráli koncert jako The Six a pak nám nabídli, abychom odehráli ještě jeden. Následoval Harrisburg. A Allentown. Nakonec nás pozvali na novoroční koncert do jednoho baru v Hartfordu.

Moc peněz z toho nebylo. Když jsem se ale dostal domů ke Camile, stejně jsme si vždycky za posledních pár dolarů někam vyrazili. Šli jsme do pizzerie nedaleko od domu jejích rodičů, nebo jsem si půjčil od Grahama nebo Warrena a vzal ji do nějakého lepšího podniku. Vždycky mi říkala, abych se na to vykašlal. Říkávala: „Kdybych chtěla chodit s nějakým pracháčem, nedala bych tehdy svoje číslo zpěvákovi na svatební zábavě.“

Camila: Billy měl velké charisma a to mě dostalo. Vždycky na mě zapůsobila jeho chmurná zamyšlenost. Spousta mých kamarádek si koukala najít někoho, kdo by jim koupil pěkný prstýnek. Já jsem chtěla někoho fascinujícího.

Graham: Někdy v jedenasedmdesátém jsme měli mít pár koncertů v New Yorku.

Eddie: New York… podle toho se poznalo, že to člověk někam dotáhnul.

Graham: Jednou večer jsme hráli v baru někde v Bowery a venku na chodníku se objevil chlap s cigaretou v ruce, jmenoval se Rod Reyes.

Rod Reyes (manažer, The Six): Billy Dunne byl rocková hvězda. Bylo to na něm vidět. Byl pěkně od rány a v plném klubu poznal, na koho se zaměřit. Do toho, co dělal, dával cit.

Někteří lidé to zkrátka mají v sobě. Kdybyste vzali devět chlapů a Micka Jaggera a postavili je do řady, i někdo, kdo v životě neslyšel o Rolling Stones, by na něj stejně ukázal a řekl: „Tohle je rocková hvězda.“

Billy to měl v sobě. A jejich kapela hrála dobře.

Billy: Po koncertě v klubu Wreckage za námi přišel Rod… to byl zásadní přelom.

Rod: Když jsem s nimi začal pracovat, měl jsem už nějaké nápady. Některé přijali snadno… jiné o něco hůř.

Graham: Rod mi řekl, abych vypustil půlku svých sól. Tvrdil, že jsou zajímavá jen pro lidi, kteří se zajímají o technickou stránku hry. Ostatní prý nudí.

Zeptal jsem se ho: „Proč bych měl hrát pro ty, co nezajímá, jestli hraju dobře?“

„Jestli chcete vážně prorazit, musíte umět hrát pro všechny lidi,“ prohlásil.

Billy: Rod mi radil, abych přestal psát o věcech, kterým nerozumím. Řekl mi: „Je zbytečné objevovat znovu Ameriku. Napiš něco o svojí holce.“ Byla to nejlepší rada, kterou jsem za celou svoji kariéru dostal.

Karen: Rod chtěl, abych začala nosit trička s velkým výstřihem. Řekla jsem mu: „Na to zapomeň“ a tím to skončilo.

Eddie: Rod nám domluvil koncerty po celém východním pobřeží, od Floridy po Kanadu.

Warren: Řeknu vám, co je ten nejlepší moment, když člověk hraje v rokenrolové kapele. Všichni si myslí, že to je ta chvíle, když je člověk na vrcholu, ale tak to není. To už je člověk pod tlakem a musí dostát všem očekáváním. Člověku je nejlíp, když všichni věří, že to někam brzo dotáhne, že má potenciál. Mít potenciál je úplně boží.

Graham: Čím déle jsme byli na turné, tím jsme byli divočejší. A Billy nebyl zrovna… Vždyť víte, že Billy si užíval pozornost. Zejména žen. Tehdy alespoň nešlo o nic jiného, jen o jejich zájem.

Billy: Bylo toho na mě hodně. Doma jsem měl holku, kterou jsem miloval, mezitím jsem jezdil s kapelou. Do zákulisí chodily cizí holky a všechny se chtěly seznámit se mnou. Nutně jsem… Nevěděl jsem, co to je opravdový vztah.

Camila: Začali jsme se hádat, já a Billy. Uznávám, že jsem vlastně chtěla něco neproveditelného. Líbilo se mi chodit s rockovou hvězdou, ale současně jsem ho chtěla mít pořád u sebe. Když nemohl udělat, co jsem po něm chtěla, hned jsem se vztekala. Byla jsem mladá. On taky.

Občas jsme se pohádali tak, že jsme spolu pár dní nepromluvili. Pak ale jeden z nás vždycky zavolal tomu druhému, omluvil se a všecko bylo jako dřív. Milovala jsem ho a věděla jsem, že on miluje mě. Nebylo to jednoduché. Ale jak pokaždé říkala moje máma: „Vždycky sis to uměla zkomplikovat.“

Graham: Jednou večer jsme se s Billym doma chystali na cestu do Tennessee, do Kentucky, nebo kam to bylo. Camila nás přišla vyprovodit. Když přijel Rod s naší dodávkou, Billy se s ní šel rozloučit.

Odhrnul jí vlasy z obličeje a políbil ji na čelo. Vlastně se jí ani nedotknul rty, jen se k ní přiblížil. Říkal jsem si, že takhle mi v životě ještě na nikom nezáleželo.

Billy: Napsal jsem pro Camilu písničku „Señora“, a to vám povídám, že lidem se ta písnička líbila. Brzo potom začali diváci na našich koncertech vyskakovat ze židlí a tancovat. Když jsme hráli dobře, tak zpívali s námi.

Camila: Neměla jsem to srdce mu vysvětlovat, že správně jsem ve skutečnosti señorita. To přece nestálo za to. A hlavně, sotva jsem si tu písničku jednou poslechla… „Nech mě, ať nesu tě / Cesta je dlouhá / Černá je noc / Nás žene vpřed touha / Nahlédnout za obzor toužíme oba / Já a má zlatá señora.“

Bylo to úžasné. Tu písničku jsem milovala.

Billy: Natočili jsme demo s písničkami „Señora“ a „When the Sun Shines on You“.

Rod: Měl jsem tehdy všechny svoje důležité kontakty v L. A. Proto jsem kapele řekl, muselo to být tak ve dvaasedmdesátém: „Měli bychom odjet na západ.“

Eddie: Víte, všechno, co stálo za řeč, se dělo v Kalifornii.

Billy: Cítil jsem, jak mi něco uvnitř říká, že to musím udělat.

Warren: Já jsem byl připravený vyrazit okamžitě. Povídám: „Tak jedem!“

Billy: Šel jsem ke Camile domů a sednul si vedle ní na kraj postele. Pak jí povídám: „Chceš jet s námi?“

„A co tam budu dělat?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Chceš, abych s vámi jen tak jezdila?“

„Tak nějak.“

Na chvíli se zamyslela a pak řekla: „Tak to pěkně děkuju.“

Zeptal jsem se jí, jestli zůstaneme spolu, a ona na to: „Vrátíš se sem zpátky?“ Řekl jsem jí, že nevím.

Na to mi řekla: „V tom případě ne.“ A vyhodila mě.

Camila: Hrozně mě to naštvalo. To, že odjíždí. A tak jsem na něj vyjela. Nevěděla jsem, jak se k tomu postavit.

Karen: Ještě než jsme odjeli, zavolala mi Camila. Řekla mi, že se rozešla s Billym. Řekla jsem jí: „Myslela jsem, že ho miluješ.“

„Vždyť se mě ani nepokusil přemluvit!“ odpověděla.

„Jestli ho miluješ, měla bys mu to říct,“ řekla jsem.

Jenže ona prohlásila: „To on si chce odjet! Tak ať si to vyřeší sám!“

Camila: Láska a pýcha nejdou dohromady.

Billy: Co jsem měl dělat? Nechtěla odjet se mnou a já… nemohl jsem tam zůstat.

Graham: Sbalili jsme si věci a rozloučili se s mámou. To už byla znovu vdaná za pošťáka. Já vím, jmenoval se Dave, ale celý jeho život jsem mu říkal pošťák, protože to tak bylo. Roznášel poštu u mámy ve firmě. Byl to pošťák.

Takže zpátky, rozloučili jsme se s mámou a s pošťákem a nasedli do dodávky.

Karen: Cestou z Pensylvánie do Kalifornie jsme hráli všude možně.

Billy: Camila měla vlastní hlavu a mně přišlo, že tak co, budu teď klidně nezadaný. Uvidíme, jak se jí to bude líbit.

Graham: Billymu během cesty úplně přeskočilo.

Rod: Billyho holky mi starost nedělaly. I když jich, pravda, nebylo málo. Billy se navíc po každém koncertu tak zřídil, že jsem ho druhý den odpoledne musel profackovat, aby se vůbec vzbudil. Tak moc byl mimo.

Camila: Bylo mi bez něj fyzicky špatně… Strašně jsem si to vyčítala. Každé ráno jsem se budila v slzách. Máma mi radila, abych jela za ním. Abych se k němu vrátila. Jenže jsem měla pocit, že na to už je pozdě. Šel dál svou cestou, beze mě. Šel si za svým snem. A dobře dělal.

Warren: Když jsme dorazili do L. A., Rod pro nás opatřil pokoje v hotelu Hyatt House.

Greg McGuiness (bývalý recepční v hotelu Continental Hyatt): Moc rád bych řekl, že si dobře pamatuju, jak The Six přijeli a ubytovali se u nás. Ale nepamatuju. Tehdy se toho dělo tolik, a těch různých kapel! Nešlo si je všechny pamatovat. Vzpomínám si jen na setkání s Billym Dunnem a Warrenem Rhodesem o něco později, ale na jejich úplné začátky už ne.

Warren: Rod obvolal svoje kamarády. Začali jsme hrát na větších koncertech.

Eddie: Byla to jízda. V L. A. se to jen hemžilo lidmi, kteří milovali muziku a rádi pařili. Nechápal jsem, proč jsme sem sakra neodjeli už dávno? Holky k zbláznění a drogy za hubičku.

Billy: Hrávali jsme v několika klubech v Hollywoodu, třeba ve Whisky, Roxy nebo P. J.’s. Napsal jsem zrovna novou písničku s názvem „Farther from You.“ Byla o tom, jak moc se mi stýskalo po Camile, jak strašně vzdálená mi přišla.

Když jsme začali hrát v klubech na Stripu, jako bychom se konečně dostali do svého živlu.

Graham: Všichni jsme se začali líp oblékat. V L. A. se člověk musel snažit.

Začal jsem nosit košili rozepnutou do půlky hrudníku. Přišlo mi, že vypadám zatraceně sexy.

Billy: Někdy tou dobou jsem začal hodně nosit… jakže se tomu dneska říká? Kanadský smoking? Nosil jsem džíny a džínovou košili, skoro každý den.

Karen: Měla jsem pocit, že když na sobě budu mít minisukni, kozačky a všechno tohle, nebudu se moct soustředit na hraní. Líbilo se mi, jak to vypadá, ale většinu času jsem stejně nosila džíny s vysokým pasem a rolák.

Graham: Karen v těch rolácích vypadala děsně sexy.

Rod: Když se o nich začalo pořádně mluvit, domluvil jsem koncert v klubu Troubadour.

Graham: „Farther from You“ byla dobrá písnička. Na Billym bylo vidět, že to ví. Nedokázal nic předstírat. Když ho něco trápilo nebo když měl z něčeho radost, vždycky se to dalo vycítit.

Tehdy večer, když jsme hráli v Troubadouru, podíval jsem se na Karen. Jela naplno, jestli mi rozumíte. Pak jsem se otočil na Billyho, zpíval rovnou od srdce a já si říkal, že tohle je náš vůbec nejlepší koncert.

Rod: Všimnul jsem si Teddyho Price, jak stojí vzadu v sále a poslouchá. Do té doby jsem se s ním osobně nikdy nesetkal, ale věděl jsem, že dělá producenta ve společnosti Runner Records. Měli jsme pár společných známých. Po koncertu za mnou přišel a povídá: „Můj kolega slyšel tvoje kluky hrát v P. J.’s. Řekl jsem mu, že se zajdu taky podívat.“

Billy: Slezli jsme z pódia a přišel za mnou Rod s takovým vysokánským tlusťochem v obleku a Rod povídá: „Billy, tohle je Teddy Price.“

Teď pozor, Teddy mluvil se silným přízvukem Angličana z lepší společnosti, na to nesmíte zapomenout, a první, co řekl, bylo: „O té svojí holce píšete fakt dobře.“

Karen: Billy mi v tu chvíli připadal jako pes, který konečně našel svého pána. Chtěl se mu zalíbit, chtěl nahrávací smlouvu. Koukalo mu to z očí.

Warren: Teddy Price byl škaredý jako noc. Takový obličej mohla milovat jen jeho vlastní matka. [smích] Dělám si legraci. Ošklivý ale byl, to rozhodně. Líbilo se mi, že si z toho nic nedělá.

Karen: To je hlavní výhoda všech mužů. Ošklivý obličej ještě neznamená konec.

Billy: Potřásli jsme si s Teddym rukou a on se mě zeptal, jestli bych mu neukázal ještě nějaké další písničky kromě těch, co zrovna slyšel. Řekl jsem: „Provedu, pane.“

„Kde se s kapelou vidíte za pět, za deset let?“ zeptal se.

„V té době už budeme nejlepší kapela na světě,“ odpověděl jsem.

Warren: Ten večer jsem se poprvé podepsal holce na prsa. Najednou za mnou přišla holka, rozepnula si blůzu a povídá: „Podepiš se mi.“ Tak jsem se podepsal. Něco takového člověk do smrti nezapomene, věřte mi.

Následujícího týdne Teddy navštívil zkušebnu skupiny v San Fernando Valley a poslechl si sedm písniček, které pro něj nacvičili. Brzy nato dostali členové skupiny pozvání do kanceláře studia Runner a setkali se s vedoucím firmy Richem Palentinem, který jim nabídl nahrávací a distribuční smlouvu. Jejich album měl produkovat Teddy Price osobně.

Graham: Podepsali jsme smlouvu někdy kolem čtvrté odpoledne a vzpomínám si, jak jsme vyšli na Sunset Boulevard. Bylo nás tam všech šest, slunce nás pálilo do očí a bylo to, jako by Los Angeles rozpřáhlo ruce a řeklo: „Pojď ke mně, lásko.“

Před pár lety jsem na někom viděl tričko s nápisem „Potřebuji sluneční brýle, moje budoucnost je příliš zářivá“ a přišlo mi, že ten blbeček nemá ani páru o tom, co má na břiše napsáno. Nikdy nestál na Sunset Boulevardu, oslepený sluncem, svých pět nejlepších kamarádů vedle sebe a v zadní kapse kalhot nahrávací smlouvu.

Billy: Všichni šli tehdy večer slavit do Rainbow, ale já odtamtud odešel a venku na ulici jsem hledal telefon. Představte si, že se uskuteční váš nejdivočejší sen, a vy uvnitř cítíte jen prázdnotu. Nic pro mě nemělo žádný význam, dokud jsem se o to nemohl podělit s Camilou. Tak jsem jí zavolal.

Srdce mi bušilo stejně rychle, jako vyzváněl telefon ve sluchátku. Šáhnul jsem si na zápěstí a puls mi uháněl jako o závod. Když pak Camila zvedla telefon, jako bych si po dlouhém dni najednou lehnul do postele. Už jen slyšet její hlas mi dělalo tak dobře! Řekl jsem: „Chybíš mi. Myslím, že bez tebe nedokážu žít.“

Odpověděla: „Taky mi chybíš.“

„Proč si tohle navzájem děláme? Měli bychom být radši spolu.“

„Máš pravdu, taky si to myslím.“

Oba jsme zmlkli a pak jsem se jí zeptal: „Kdybych měl nahrávací smlouvu, vzala by sis mě?“

A ona: „Cože?“

Camila: Byla jsem kvůli němu hrozně zvědavá, jestli je to pravda. Hrozně se nadřel, aby smlouvu dostal.

Billy: Zeptal jsem se jí podruhé: „Kdybych měl nahrávací smlouvu, vzala by sis mě?“

Ona zase: „Ty máš smlouvu?“

V tu chvíli jsem pochopil, přesně v ten moment. S Camilou jsme byli na stejné vlně. Nahrávací smlouva pro ni byla důležitější než cokoli dalšího. Řekl jsem jí: „Ještě jsi mi neodpověděla na otázku.“

Pořád chtěla vědět: „Dostal jsi tu smlouvu? Ano, nebo ne?“

„Vezmeš si mě? Ano, nebo ne?“

Chvíli nic neříkala a pak řekla: „Ano, vezmu.“

Teprve potom jsem řekl: „Ano, mám ji.“

Začala nadšením křičet. Navrhnul jsem: „Přijeď sem za mnou, ať se můžeme vzít.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Daisy Jones & The Six.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.