Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Samantha Tonge: Moje vánoční řecká svatba

Vydání první

Copyright © 2015 Samantha Tonge

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2379. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Big Fat Christmas Wedding

vydaného nakladatelstvím Carina, an imprint of Harlequin (UK) Limited,

Velká Británie v roce 2015

Český překlad © 2020 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1430-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1431-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Samantha Tonge

Moje vánoční řecká svatba

Martine, na našich společných dvacet let, zahájených mírně zplesnivělým svatebním dortem a líbánkovým válčením s komáry. Stejně jako v románech mají i ty nejvydařenější milostné příběhy ze života své mouchy…☺

PROLOG

Do boků rybářské loďky rytmicky narážely mořské vlny, jako by se nás pokoušely ukolébat k spánku. Nicméně Niko a já jsme nemohli být bdělejší. Leželi jsme na dně člunu, těla i rty pevně přitisknuté k sobě. Za zavřenými víčky mi vířil kaleidoskop kouzelného pohádkového prachu a nehledě na chladný půlnoční vánek mi tělem pulzoval žár. V Taxosu jsem už skoro dva měsíce a náruživost mého rybářského přítele mi pořád dokáže změnit kolena ve vláčnou krupicovou chalvu.

Tak jo… Strpení, prosím. Vím, že to zní jako úryvek z jednoho z mých oblíbených zamilovaných románů. Jenže co naplat: hvězdnatá noc s dozvuky parného léta strávená s tím nejpřitažlivějším chlapem v celém Egejském moři mi spolehlivě rozechvěje každou romantickou buňku v těle.

Otevřela jsem oči, zvedla hlavu a zaculila se. Niko se opřel o loket, na hebkých rtech tázavý úsměv. V měsíčním světle (ano, já vím – posíleném naší svítilnou) jsem hltala jeho karamelovou kůži, kávové oči a obrysy pevné postavy, která nezapře poctivou fyzickou práci. Letmo jsem pohlédla k pobřeží ostrova Kos, k vesnici ozářené jantarovými světly. Vítr se utišil a spolu s neodmyslitelným zpěvem cikád k nám doléhala hudba z pláže, kde místní uklízeli po společném grilování, jímž jsme všichni oslavili zahájení stavby tolik potřebného Mořského muzea, které má v budoucnu posílit příjmy Taxosu. Díky bohu za důvěru jistých zahraničních investorů…

„Pippo? Prozradíš mi, co tě pobavilo?“

„To nestojí za řeč,“ odpověděla jsem a zasmála se.

Nahnul se ke mně a volnou rukou mě polechtal na boku. Vklouzl mi prsty do podpaží a já se rozesmála ještě hlasitěji. Potom se sklonil tak blízko, až jsme se dotýkali nosy, a svými hustými řasami zakmital proti mým. Motýlí polibky: jeho specialita, která mě pokaždé rozesmála, když jsme byli děti. Rozesmějí mě i dnes – ovšem teď se při nich navíc tetelím vzrušením v místech, o nichž jsem předtím netušila, že vůbec existují.

„Vzdávám se.“ Odtáhla jsem se a zatoužila znovu zlíbat jeho plné rty. „Jen mě pobavilo, že ti v duchu říkám můj rybářský přítel. Rybářův přítel se jmenují desítky let staré anglické lékořicové pastilky proti kašli. Buď je miluješ, nebo nenávidíš.“

Niko zdvihl obočí, posadil se a uchopil moje ruce do svých. „A ty, můj slaďounký fíku,“ oslovil mě zastřeným hlasem, „toho konkrétního rybářského přítele hodně miluješ?“

„Vlastně ani nevím,“ odpověděla jsem naoko lhostejně. „Možná bude nutná další degustace.“

Niko se usmál a dlouze se na mě zadíval. Odkašlal si a vytáhl mě do sedu. Loďka se s námi povážlivě rozhoupala a na rozpálenou paži mi šplíchla voda, která měla stejný účinek jako náhlý závan z klimatizace. Ideální noc na nahatou koupel, já bez puntíkatého spodního prádla a Niko bez… Ach jo…

„Jsem pro tebe mnohem víc než jen přítel, je to tak?“ Nikovi zčervenaly tváře. „A v Taxosu se ti líbí, viď?“

„Cože? Samozřejmě, Nikolaosi Sotiropoulosi. Jak se vůbec můžeš ptát?“

Po návratu do Taxosu, prázdninové destinace mého dětství a dospívání, se srdečný a úžasný ostrovan Niko stal středem mého vesmíru. Pro matematičku, která ještě před několika týdny dennodenně dojížděla do kanceláře v jisté význačné londýnské bance, to byl zásadní ústupek. Kdyby mi někdo řekl, že v září budu mít na ostrově Kos svou vlastní čajovnu, spíš bych se vsadila, že se odstěhuju na Mars. Připouštím, že by bylo příjemné čas od času zajít do mojí oblíbené restaurace v Soho nebo na nákupy do Oxford Street – ovšem kam se hrabe Londýn na čerstvě ulovenou pečenou rybou nebo na podvečerní procházky po pláži.

„Jsem do tebe blázen a v Taxosu se mi ukrutně líbí,“ prohlásila jsem pevně. „Sledovat, jak se rozbíhá provoz v mojí čajovně, byl adrenalinový zážitek. Stejně tak plány na pravidelné zásobování kavárny Creami-Kos koláčky. Zdejší léto je ráj na zemi. Osvěžující koupel v mořských vlnách nesnese srovnání s přecpanou londýnskou podzemkou. K tomu inkoustově modrá noční obloha nezkažená světelným znečištěním a každodenní potřásání rukou s vesničany… V Londýně jsem roky nepromluvila ani s těmi nejbližšími sousedy.“

Niko si projel rukou tmavé vlnité vlasy. Hruď pod přiléhavým tričkem mu rychle stoupala a klesala.

„Od té doby, co tady žiješ, se vyjadřuješ daleko poetičtěji,“ zašeptal. „Kampak se poděla ta přízemní bankéřka?“

Dloubla jsem ho do žeber. „To tys ji změnil. Je to tvoje vina.“

„I já umím být poetický,“ pronesl svůdným tónem. „Jako bys byla protijedem na moje osobní trápení. Hasíš plamínky mých pochybností a zažehnáváš moje úzkostné obavy.“ Zhluboka se nadechl a na okamžik se podíval jinam. „Ale teď, moje milovaná Pippo, ti musím sdělit něco důležitého.“ Znovu na mě pohlédl. Jiskřičky v očích byly ty tam. „Už to nemůžu déle odkládat. Zalkl bych se…“

„Co se stalo?“ Prudce se mi rozbušilo srdce. Možná jsme na to šli moc zhurta a on chce z našeho vztahu vycouvat. Co když mě vzal na moře jen proto, aby mi dal romantické kopačky? Nebo mi oznámí, že už nemůžu bydlet v jejich rodinné taverně, péct a prodávat své koláčky v té části provozovny, kterou nevyužívají? A poezie stranou, každý jsme jiný, já myslím v číslech, on v hejnech ryb. Co když všechny ty letní měsíce, kdy jsme si spolu hráli jako děti, vůbec, ale vůbec neznamenají, že jsme předurčeni strávit spolu život jako dospělí?

Nasucho jsem polkla. „Niko, co je…?“

„Včera jsem mluvil… s tvým otcem.“

„Cože? On ti volal?“ Narovnala jsem se. „Proč jsi mi nic neřekl? Je všechno v pořádku?“ Hlavou mi vířila změť myšlenek. Stalo se něco doma? Nebo má Niko starost, že po našem rozchodu a mém návratu do Londýna nenajdu odpovídající práci? Možná se pokoušel sondovat u mého táty – a ne že bych při shánění zaměstnání potřebovala pomoc. Jsem nezávislá moderní žena, která… Tak jo. Taju jako čokoláda na slunci, když se mě Niko dotkne nebo pronese něco tím svým sexy řeckým přízvukem, při němž se mi zrychlí tep a zpotí dlaně.

„Totiž… tvůj otec souhlasil…“

„Niko! Vyklop to!“

„Cože?“ Vyplázl jazyk. „Nic tam nemám…“

„Ne! Anglicky to znamená, že nemáš váhat a… říct, co máš na srdci. O co jde?“

„O nás dva. O naši budoucnost.“ Ze zadní kapsy vytáhl malou červenou krabičku.

Prudce jsem se nadechla. Páni! Cože? Ovšem tohle… Zaštípalo mě v očích.

„Tvůj otec nám požehnal.“ Niko odklopil víčko a rozpačitě ke mně vzhlédl. „Doufám, že ti nevadí, že jsem nejdřív požádal o souhlas jeho…“ Pokrčil silnými rameny a já honem zavrtěla hlavou, protože jsem věděla, jak důležité jsou pro něj tradice, zejména pokud se týkají rodiny. „Pippo, jsi sladší než ta nejmedovější baklava z Atén. Mým východem slunce je tvůj první ranní úsměv. Provdej se za mě. Udělej mě nejšťastnějším mužem v celém Řecku.“

Hrdlo mi ucpal knedlík. Prstýnek byl přenádherný: jednoduchý stříbrný kroužek s třpytivým safírem obklopeným malinkými diamanty. Připomínal mi modrobílé domky na ostrově.

„Patřil pratetě Alexis,“ vysvětloval Niko. „Neměla děti a brala mě jako svého vnuka. Když jsem byl ještě kluk, dala prstýnek mámě a řekla mi, ať ho jednou věnuju ženě, která mě chytí za srdce.“ Tváří mu přelétl úsměv. „Tenkrát jsem měl přirozeně větší zájem o chytání ryb.“ Vzápětí zvážněl a sevřel mi ruku. „Vím, že to přišlo krátce po Henrikově nabídce. A k tomu hospodářská situace v Řecku… Pokud potřebuješ čas na rozmyšlenou – pochopím, jestli svou budoucnost nehodláš spojit s Kosem.“

Srdce mi tlouklo jako zběsilé. Chtělo se mi jásat a skákat a křepčit! Niko a já?! Po tváři mi skanula slza štěstí. Když mě v srpnu požádal o ruku můj pragmatický, usedlý bývalý přítel, reagovala jsem víceméně lhostejně a odevzdaně. Až do svého srpnového příjezdu do Taxosu jsem se s Henrikem shodla na tom, že laciné projevy lásky se hodí pro teenagery nebo do zamilovaných kýčovitých příběhů, jež i přesto ukrutně ráda čtu. Jenže Nikova vemlouvavá slova logickou a konzervativní část mého já umí vždycky náležitě zpracovat. A pokud jde o hospodářské problémy? S obyvateli Řecka hluboce cítím a držím jim palce.

„Ne.“

Klesla mu ramena.

„Ne! Totiž, ne – nepotřebuju čas na rozmyšlenou!“

Zajiskřily mu oči, přitáhl mě k sobě a jeho horké rty se znovu zmocnily mých úst. Nadechovala jsem se jeho vůně, opojné mužné směsi pižma a kůže. Sotva jsme se k sobě přitiskli, zaplavila mě silná touha. Niko mě však jemně odstrčil, v očích plamínky, ve tvářích ruměnec. Vyndal prstýnek z krabičky a na okamžik se zarazil. Přirozeně: v Řecku nepatří zásnubní prsteny na levou ruku, ale na pravou.

Přes slzy jsem se rozesmála a nabídla mu svou pravačku.

„Znamená to spoustu kompromisů,“ upozornila jsem ho. „Budu muset přestoupit na tvou víru? Je třeba vybrat vhodné místo pro hostinu… a především nestojím o příliš okázalou svatbu.“

Teplým večerem se rozlehl Nikův nakažlivý smích. „Přeju hodně štěstí, až to oznámíš mojí mámě a babičce. Jestli nechceš, aby se strhla sněhová koule příprav, měli bychom se vzít co nejdřív.“

Efekt sněhové koule. Velice výstižné. Stejně jako řada místních umí i Niko dobře anglicky, i když občas některý výraz poplete. Ovšem pro mě je řečtina stejně exotická jako mandarínština a řecká abeceda jako hieroglyfy.

Zatleskala jsem. „Když ses zmínil o sněhu, co svatba o Vánocích? Aspoň rozjasní ty ponuré zimní měsíce, o kterých jsi mluvil.“

V odpověď mi můj budoucí manžel vtiskl tak žhavý polibek, že by i toho nejotužilejšího sněhuláka změnil v louži vody.

KAPITOLA JEDNA

Jen si to představte. Při svatebním obřadu budu mít korunku jako opravdová princezna z pohádek od Disneyho. Samozřejmě netrvám na tom, aby mě okouzlil nějaký princ na bílém koni. Kdepak. Jsem moderní žena jednadvacátého století, která nese za svůj život a štěstí plnou odpovědnost. S tím přesvědčením jsem aspoň byla vychovávaná. Přesto jsem při pomyšlení na pohádkový sňatek v lůně řeckého ostrova s urostlým, oddaným a ukrutně přitažlivým rybářem třeštila nadšením. Hmm, můj vlastní pan Božský…

„Jásu, Pippitso! Už zase sníš s otevřenýma očima?“ Do kuchyně zářící čistotou vešla Sophia, v obličeji ve tvaru srdce široký úsměv. Přejela si dlaní přes prošedivělé vlasy upevněné do drdolu. „Můj Niko je na tom stejně. Dneska ráno nejste jako hrdličky, ale jako dva ztřeštění puberťáci.“

Mrkla na mě, začala rovnat příbory do zásuvky a přitom si tiše pohvizdovala s tradičními řeckými koledami v podání zobcových fléten a zvonkohry. Sophia předvánoční období zbožňuje. K dnešnímu prvnímu prosinci si odškrtávala dny, aby měla k zahájení oslav aspoň nějaký, i když poměrně chatrný důvod.

S citem jsem zapracovala do mouky máslo. „Nemůžu si pomoct. Vždyť se za necelý měsíc budeme brát! Na přípravy máme pouhé čtyři týdny a musíme myslet na všechno.“ Zacukalo mi v koutku úst. „Jako ty a babička.“

Sophia se krátce zasmála. „Nemůžeš nám to mít za zlé. Svatba je jedna z nejvýznamnějších rodinných událostí. Babička trvá na tom, že se ujme květinové výzdoby, a troufám si říct, že já a Georgios jsme sestavili vcelku vydařené svatební menu.“

Její slova mě dojala. Nikův táta zkouší recepty už týdny. S pleší perlící se potem a soustředěně svraštěným čelem se sklání nad sýrovými a medovými lahůdkami, musakou a speciálním kváskovým pečivem, do něhož ukrývá mince pro štěstí. Babička navrhla finančně nenáročnou, přesto důmyslnou výzdobu kostela i Taxoské taverny, kde uspořádáme svatební hostinu, při níž nesmí chybět květy jejích zamilovaných jmenovkyň, irisů. A k tomu… Hm. Omlouvám se. Jen jsem na chvíli zapomněla na své předsevzetí nepodlehnout předsvatebnímu šílenství.

Vmíchala jsem do těsta fetu, sušená rajčata a oregano a nadechla se lákavé vůně stoupající z mísy. Při představě oříšku másla rozpuštěného na ještě horkých rozkrojených bocháncích se mi seběhly sliny. Po očku jsem koukla na Sophii, na tmavé kruhy pod očima a na bříško, které mi ještě nedávno připadalo zakulacenější.

„Nezapomeň, na čem jsem se dohodla s rodiči. Jestli budou výdaje za jídlo vyšší, než jsme přepokládali, dám jim vědět a –“

Sophia se zarazila. „Drahá Pippo, to nepřipadá v úvahu,“ odpověděla vesele. „Naše rodina je početná a všichni táhneme za jeden provaz. Vaše svatební hostina se zapíše do historie.“

Kávu si však nalévala s poněkud vážnějším výrazem a hrnek si odnesla do rodinné taverny nalevo od kuchyně. Když se dáte vpravo, vejdete do Pippiny kredence, skromné odpolední čajovny – mého splněného dětského snu o maličko výstřední soukromé kavárničce. Tomu říkám klika!

Zadělávání těsta chvilku počká. Vešla jsem do taverny a posadila se naproti své nastávající tchyni. Prohlédla jsem si čerstvě natřené okrové stěny a mahagonové stropní trámy. Při vylepšování interiéru v přípravách na nadcházející veselku Georgios naštěstí opomenul narovnat svérázné rozviklané police obtěžkané hrnkovými květinami, talíři a rozmanitými strunnými nástroji.

Odkašlala jsem si. Sotiropoulosovi, lépe řečeno žádná řecká rodina, si za dané svízelné ekonomické situace velkou oslavu dovolit nemůžou. Přesto Georgios a Sophia trvali na tom, že se o veškeré výdaje podělí s mými rodiči. Nedávalo to smysl. Nebýt té zarputilé řecké hrdosti, s radostí bychom všechno uhradili sami.

Povzdychla jsem si. Jistě… Hrdost. Přesto svou rozvětvenou řeckou rodinu bezvýhradně miluju.

„Co šaty?“ Zajímala se Sophia, když jsem opřela lokty o stůl. „Máme štěstí, že naše místní pekařka je i znamenitá švadlena.“

Drahoušek Pandora. Nejelegantnější dáma ve vesničce, vyznavačka italské módy a praktických krátkých účesů – a moje čestná družička. Jako děti jsme s Nikem často zašli do jejího obchodu na sklenici mléka a vaječné sušenky nebo porci čerstvé baklavy.

„Pandořina krajka je nepřekonatelná.“

„A co si o střihu myslí tvoje matka?“ Sophia se napila kávy a pozvedla ke mně unavené oči.

Usmály jsme se na sebe. Moji rodiče strávili ve své vile v Taxosu nejednu dovolenou a s Nikovými rodiči jsou přátelé odnepaměti.

„Jak jistě víš, s tátou se brali na matričním úřadu.“ Zasmála jsem se. „Snaží se, ale stejně jí poprask kolem tradiční anglické svatby, natož řecké rozjařené veselky s květinami a tancem moc neříká.“

Ulevilo se mi, že tady máma není a nemůže se zapojit do debaty, protože by přibyl další názor, který je třeba vzít v úvahu. Je pravým opakem Nikova rozvětveného příbuzenstva, jež se sjelo na naši zásnubní oslavu a podělilo se s námi o extravagantní návrhy na moje šaty, účes i jídlo.

„Jsem zvědavá, co rodiče řeknou na svatební dort,“ prohodila jsem. Sophiiny oči se o poznání rozjasnily. Po babiččině vážné nemoci jsem neměla srdce odmítnout Irisinu tříposchoďovou piškotovou kreaci v modré a bílé ve tvaru typické kopule řeckého kostela a s marcipánovými snítkami oliv ovinutými kolem základny.

„Víc jsem se Sophií nestihla probrat,“ oznámila jsem o několik hodin později Nikovi. „Zatelefonovala jí úklidová firma, že ji okamžitě potřebují na letišti.“ Seděli jsme na pláži zachumlaní do teplých svršků, tiskli jsme se k sobě a dívali se, jak měsíc mizí za obláčkem. O finanční situaci Nikovy rodiny jsem uvažovala celé odpoledne a dostala jsem nápad, jak ji o něco vylepšit. „Sophia mi připadala rozrušená, nehledě na nečekaný odjezd do Kosu.“ Po straně jsem pohlédla na Nika. Vlnité vlasy měl zčechrané nočním vánkem. Naklonil se blíž a políbil mě. Okamžitě se mi zrychlil tep a v očekávání dalších polibků jsem zavřela oči, ale on se zase narovnal.

„Já vím. A dělá mi to starosti. I táta toho má až nad hlavu a přidává si další hodiny za barem. Doufejme, že je to naposledy, kdy v Taxosu zavládne mrtvá sezona. Jakmile se zprovozní Mořské muzeum a místní začnou nabízet turistům zajímavé atrakce, naše letní příjmy určitě stoupnou a pomůžou nám přečkat zimu.“

Spoléháme na to, že i napřesrok se zahraniční turisti do Řecka jen pohrnou – ovšem nárůst daně z přidané hodnoty a její dopad na ceny v restauracích je špatná zpráva jak pro turistický ruch, tak pro majitele taveren, mezi něž patří i Nikovi rodiče.

„Máme štěstí, že mořská expozice bude lákat školní exkurze po celý rok.“

Niko přikývl. „A nezbyde než doufat, že příliv syrských uprchlíků na Kos se výrazně omezí.“

„Stavros se na to spoléhá. Potkala jsem ho zrovna minulý týden a nemluvil o ničem jiném než o úklidu veřejných prostranství. Nicméně jsme se oba shodli, že když si někdo chce zachránit holý život, nemůžeme mu to mít za zlé.“

„To je pravda. Přestože je plavba z Turecka na Kos velmi nebezpečná.“

„Naše starosti se svatbou se s utrpením migrantů vůbec nedají srovnat,“ povzdychla jsem si. „A když už jsme to nakousli… Myslíš, že by tvoji rodiče souhlasili, kdyby… Máma s tátou nedávno prodali nějaké podíly a –“

V rozpacích jsem zrudla a upřela pohled na mírně zvlněnou hladinu ozářenou měsíčním světlem. Pláž olizovaly zpěněné hřebeny vln, jež moře vzápětí zase stahovalo zpátky.

Niko mi stiskl paži, sklonil se pro oblázek a hodil ho přes písek. Zamžourala jsem do tmy; kamínek přistál vedle velké mušle.

„To nebude třeba, Pippo. S penězi si hlavu nelámej. Nechtěl jsem nic říkat, protože vím, že jsi skromná, ale vesničani nám pomáhají, jak můžou – oplátkou za to, co jsi pro ně v létě udělala.“

„Vždyť to nestojí za řeč. Díky tomu, že všichni táhnou za jeden provaz, se v Taxosu co nevidět všechno změní.“

„Pippo!“ Stoupl si a vytáhl mě na nohy. Když mě rukama pevně uchopil za boky, projela mnou vlna touhy. Pod rozhalenou bundou nad rozepnutými knoflíčky košile jsem zahlédla kousek jeho působivé karamelkové hrudi.

„Že to nestojí za řeč? Tak za prvé… Porazila jsi bezduché developerské plány svého bývalého přítele na přeměnu naší vesnice v další turistické letovisko. Inspirovala jsi místní k vlastnímu podnikání, k nabídce cyklovýletů nebo kurzů pečení. Přičinila ses o uzavření smlouvy na vybudování Mořského muzea, které má zajistit Taxosu celoroční příjem. To podle tebe nestojí za řeč?“ Potřásl hlavou. „Jestli si to opravdu myslíš, pak žiješ ve vysněném světě, s hlavou v nebi.“

„V oblacích,“ zabručela jsem a cítila, jak mi hoří uši.

„Cože?“

„Říká se s hlavou v oblacích.“

Nikovi zajiskřilo v očích. „Nesnaž se to zamluvit, můj slaďounký fíku. Smiř se s realitou. Pro vesničany jsi hrdinka. Takže… Dellisovi vyrábějí na hostinu domácí sýry. Demetrios vypaluje speciální misky pro svatební snídani.“ Niko vyjmenovával další příklady obětavosti a štědrosti místních obyvatel, přitom mi palci jemně masíroval oblast beder a příležitostně vklouzl za pás mých džínů.

Vzal mě za ruku a společně jsme vykročili po pláži směrem k našemu oblíbenému fíkovníku. Stál vedle opuštěného přístřešku nedaleko Želví zátoky, kde bývalo hnízdiště karet obecných.

„Svatební přípravy nech na nás. Moji bratranci naloví čerstvé ryby. Strýček Christos schoval pár lahví domácího ouza. Všechno máme pevně v dlaních.“

Neměla jsem to srdce opravit dlaně na „ruce“.

Ale stejně… Sophia a Georgios třou bídu s nouzí. A dobře vím, že nelehká ekonomická situace doléhá na všechny vesničany včetně Nika. V uplynulých týdnech jsem vycítila, jak je rozmrzelý, že musíme bydlet u jeho rodičů. Od okamžiku, kdy mi navlékl na prst snubní prstýnek, ustavičně mluví o naší budoucnosti, o vlastním domě, o dětech…

„Na Kosu kdysi platilo, že rybáři jsou králové,“ připomněl mi jednou. „A teď počítají drobné, aby mohli zaplatit základní účty.“

Nic naplat, musíme vymyslet, jak vydělat peníze navíc. Uvelebili jsme se pod fíkovníkem, který nám však bez listů a šťavnatých plodů skýtal jen nepatrnou ochranu. Zachvěla jsem se chladem a zadívala se k tmavému obzoru.

„Na co myslíš?“

Otočila jsem k němu hlavu. „Cože?“

„Poznám, když chceš říct něco důležitého. Vtáhneš rty do pusy a tváříš se hrozně vážně.“

Uvolnila jsem tváře a oplatila mu úsměv. Poposedl si, aby mi viděl do obličeje, jako dítě, které se nemůže dočkat, až začne pohádka.

„Tak jo. Přemýšlela jsem, jak by si všichni mohli v nadcházejících týdnech vydělat pár euro navíc. Půst skončí čtyřiadvacátého prosince večer, je to tak?“ Niko přikývl.

„Náš svatební obřad je v pátek devětadvacátého. Navrhuju, abychom po Štědrém dni, od úterý šestadvacátého až do našeho sňatku, uspořádali vánoční trhy!“

Žádná odezva.

„Niko! Taky bys mohl projevit víc nadšení.“

Usmál se na půl úst. „Promiň.“ Pokrčil rameny. „Ale vánoční trhy se rok co rok konají v Kosu.“

„Já vím. Vzpomínáš, jak jsem jednou v prosinci přijela do Taxosu s rodiči? Byly to naše první Vánoce bez dědečka a máma je nechtěla trávit doma…“

Niko si promnul zátylek.

„Dodnes vidím, jak děti tančí převlečené za Santa Clause, jak vyhrávají místní kapely… Stánky plné keramiky, svátečních lahůdek a vánočních ozdob.“ I díky tomu vím, že mnozí Řekové drží jiné vánoční tradice a místo pětadvacátého prosince si dávají dárky až na Nový rok.

„Ale proč by měl někdo jezdit na trhy až do Taxosu, když v hlavním městě je všechno, na co si vzpomene?“

„Třeba proto, že v Kosu není odpolední čajovna. Jen si představ, jaké bych mohla upéct vánoční koláčky, ovoněné hřebíčkem a pomerančem – nebo s cibulovou náplní ochucenou šalvějí, jak to máme rádi v Anglii. A do Pippiny kredence bychom umístili i tradiční Santův příbytek.“

Niko se zvědavě napřímil.

„Vztyčíme tam stan a vyzdobíme ho umělým sněhem a borovými poleny… Cosmo se převlékne za svatého Mikuláše a bude rozdávat dětem dárky.“

Niko se zasmál. „To je nápad! S dětmi to umí, když mu do obchodu přivezou kolo s píchlou duší…“

„Kdyby Demetrios vyrobil do dárkových balíčků jednoduché keramické nádobky, mohl by si nechat část peněz z prodeje,“ chrlila jsem ze sebe, ale Nikův úsměv zůstal jen polovičatý.

„To je báječný nápad, Pippo. Vynalézavé oživení běžných vánočních trhů… Ale kdoví, jestli by nám to pomohlo…“ Zahleděl se na moře. „Svou zemi už nepoznávám. Jistě, střídá se příliv a odliv, slunce pořád svítí. Ale lidem chybí úsměv na rtech i v srdci. Jejich pohled postrádá jiskru.“

Pokusila jsem se představit si všeobecnou náladu v Anglii, kdyby ji postihla hospodářská krize. Sevřel se mi žaludek.

„Co kdybychom na zítřejší večer svolali do taverny schůzi a zeptali se místních, co si o tom myslí?“ nadhodila jsem mírně.

Otočil se a dlouze se mi zadíval do očí. „Máš pravdu. A musíme zjistit, kolik dokážeme postavit stánků, kam je umístíme, jak oceníme zboží. Jak zdůrazníme přednosti naší vesničky a jaké opatření provedeme, kdyby se rozpršelo…“

Objala jsem ho. Bylo skvělé zase promýšlet po delší době podrobnosti nového projektu, jak jsem to dělávala dennodenně, když jsem žila v Londýně. Nevykládejte si to špatně. Všechno, co souvisí s provozem čajovny, mě ukrutně baví, ochotně peču na zakázku a rozšiřuju nabídku, jenže můj matematický mozek mi čas od času naznačí, že potřebuje řešit něco náročnějšího a podnětnějšího. Zatímco s mým bývalým přítelem Henrikem bychom celý večer probírali situaci na burze nebo hromadný odprodej akcií, Niko bývá po celodenním rybolovu často skoupý na slovo, i když… Po tváři se mi rozlil blažený úsměv. Jen co společně vklouzneme pod deku, s obnovenou energií mi polibky lehkými jako sněhové vločky zasype každičký centimetr mého –

Tak jo. Jisté myšlenky na Nika si raději nechám jen pro sebe…

„A musíme včas vylepit letáky, abychom přilákali turisty z Kosu,“ navrhla jsem.

„Letáky? To je slovo do pranice, Pippo,“ prohlásil hluboký hlas. Ze tmy se vynořila Georgiosova plešatá hlava. S hustým obočím a mohutným knírem vypadal v pološeru bezmála jako vlkodlak. Zívl a utáhl si šálu – přirozeně ručně pletenou od babičky. No jasně! Na vánoční trhy by mohla naplést spoustu zimních doplňků a… Zhluboka jsem se nadechla. No nic. Na přípravu máme jen tři týdny. Musím stát nohama na zemi.

„Tati? Všechno v pořádku?“ zajímal se Niko a oprášil si z kalhot písek.

Georgios si stáhl vlněnou čepici. „Lepší to být nemůže. Tvoje matka je radostí bez sebe, že se dnes dokončily základy Mořského muzea a na staveništi je konečně vidět nějaký pokrok. Teď dostala chuť na ouzo.“

Rozesmáli jsme se. Sophia skoro nepije a stačí pár stopek anýzového nápoje, aby se v ní probudil tvůrčí duch – přesněji svižné taneční pohyby.

„Přišel jsem pro vás,“ vysvětlil a třel si dlaně o sebe, aby je zahřál. „Nezdá se vám, že dneska večer je nezvykle chladno?“

„Už nám není dvanáct, tati!“ Niko naoko dopáleně rozhodil paže do vzduchu. „Nemusíš nás shánět domů.“

Když se otec a syn navzájem poplácali po ramenou, bez ohledu na ledový vítr mě zaplavila hřejivá vlna. V téhle vesničce jsou rodinné hodnoty nade vše a plně mi vynahrazují módní butiky, kina a tělocvičnu a… Tak jo. Připouštím, že po čtyřech měsících na ostrově se mi čas od času zasteskne po mém někdejším životě. V létě se Taxos od rušného Londýna tolik neliší: ulice plné srdečně rozprávějících vesničanů, všudypřítomné vrčení mopedů, hýkající osli, zpívající cikády, pokřikující majitelé obchodů a rybáři. Ovšem v zádumčivém zimním tichu a přes o poznání živější atmosféru nedalekého Kosu se mi občas zasteskne po tom, čeho jsem se dobrovolně vzdala. Ze rtů mi bezděčně splynul povzdech. Pestrá londýnská architektura, městský život poháněný adrenalinem, dunění vlaků podzemní dráhy, černé taxíky, červené autobusy. Kromě toho postrádám spontánní utrácení, ovšem Niko tvrdošíjně odmítá sáhnout na moje úspory. Minulý měsíc jsem zatoužila po výletě do Atén, kde se konaly slavné dožínky, ale vycítila jsem, že můj rybářský přítel si dělá starosti s výdaji na blížící se Vánoce a především na svatbu. Má dost rozumu, aby si veškeré kritické poznámky nechal pro sebe – a totéž platí pro mě. Přesto jsem si před měsícem koupila nový zimní kabát, a když jsem Nika minulý týden varovala, ať nevyjíždí na moře, protože je příliš rozbouřené, nestála jsem mu ani za odpověď. Nicméně v poslední době se nemůžu zbavit pocitu, že nás rozděluje něco mnohem hlubšího.

Dlouze jsem se nadechla. To jsou určitě předsvatební nervy. Všechno bude v pořádku! Zavěsila jsem se do obou mužů a pomalu jsme se vraceli k taverně. Z dálky zahoukala sova. Hmm… Není nad vůni slaných vln mísící se s dřevitým parfémem ohně po večerním grilování. Jak můžu být tak hloupá a postrádat zatuchlý pach metra a londýnský vzduch prosycený smradem z výfuků tisíců aut?

„Ten nápad s vánočním trhem není špatný,“ poznamenal Georgios. „Zdá se, že se všechno obrací k lepšímu. Doslechl jsem se, že ThinkBig chce, aby Mořské muzeum stálo co nejdřív.“ Obrátil se ke mně. „Dneska večer mi Stavros prozradil, že právě obdržel textovou zprávu od tvého dávného přítele Henrika.“

Kdoví proč se mi zrychlil tep.

„Prý přiletí už zítra, aby sepsal pro ThinkBig zprávu o dalších developerských projektech. Rozhodně prý zajde se Stavrosem na oběd.“

„Prima,“ vyhrkla jsem po nečekané zmínce o svém bývalém příteli možná zbytečně příkře.

Bezmála dva metry, vlasy v barvě zralého ovsa, břidlicově šedé oči – to všechno mi kdysi dokázalo vykouzlit na tváři připitomělý úsměv.

Georgios si volnou rukou zvedl límec. „Zdrží se jen dva dny. Pochybuju, že na nás bude mít čas.“ Uchechtl se. „A já se těšil, že ho zase rozveselím retsinou.“

Moje budoucí řecká rodina mě nepřestává překvapovat: obdivuhodně rychle zapomíná na prožité příkoří. Ještě před pár měsíci sem Henrik přijel s odhodláním změnit Taxos v bezduché betonové turistické letovisko. Nakonec měl dost slušnosti, aby z projektu vycouval, a dokonce se smířil s tím, že já a Niko k sobě patříme.

Páni. Tak Henrik přiletí do Kosu… Od našeho rozchodu jsem se s ním viděla jenom jednou. Přitáhla jsem si Nika blíž, jako bych se chtěla chránit před… Inu, před nepatřičnými city, které ve mně možná ještě zůstaly. Kdoví proč. Namouduši nemám sebemenší chuť se se svým bývalým znovu setkat. Absolutně žádnou.

A zatímco Niko a Georgios dobrosrdečně žertovali o Sophii, vrtalo mi hlavou, proč se mě náhle zmocnilo takové vzrušení? Nejspíš proto, že mi v mysli vyvstaly desítky otázek, které bych Henrikovi ráda položila – o našich společných přátelích, našich oblíbených londýnských podnicích a zákoutích, kam jsme chodívali o Vánocích, o jeho práci, o stavu akcií… Zkrátka a dobře o všem, co mě v Londýně kdysi zajímalo a bavilo.

KAPITOLA DVĚ

Dlaní jsem pohladila hladký povrch, prsty se dotkla lákavých obrysů. Existuje něco smyslnějšího než důkladně prohnětené, sametově hladké těsto na čajové koláčky, rozválené a s hrbolky slibujícími ohňostroj rozmanitých příchutí?

Dobře. V těsném závěsu je Nikova hruď, svalnatá a zpevněná vytahováním sítí a rybářských člunů na pláž. Na chviličku mi vyvstala před očima jeho ústa, vyzývavě zdvihnutá na jedné straně, jako by mě varovala, abych se opovážila vtisknout do koutku rtů polibek. Po pravdě se mi spíš podlamují kolena při zvuku jeho láskyplných slov pronášených v řecké angličtině – zejména když mě škádlí, jestli moje baklava vytažená z trouby bude vysušenější než hromádka sluncem vyprahlých chaluh na pláži. Připouštím, že několik místních pokrmů se mi zatím nepodařilo uspokojivě zvládnout.

S tlumeným prozpěvováním jsem se chopila kulatého vykrajovátka. Za pár hodin, až vesničané přijdou diskutovat o mém nápadu na vánoční trhy, bude v taverně jako v úlu. Schůzi jsme svolali na pozdní odpoledne, po sobotní pracovní době. Degustační porci bochánků s brusinkami a bílou čokoládou jsem upekla už včera. Tahle várka se může pochlubit sváteční cibulovou směsí se šalvějí a hrstkou nasekaných vlašských ořechů (tajná ingredience do mojí typické britské nádivky).

Hmm… Ta vůně… A jak dráždí chuťové pohárky. Nadto vyvolává vzpomínky na moje minulé šťastné Vánoce, i když máma a táta se nikdy příliš nevzdálili od svých mobilní telefonů a obvykle jsme se stravovali v nějaké nóbl restauraci. Nesčetněkrát jsem zatoužila po poklidné večeři v rodinném kruhu a s pečeným krocanem. Nikdy jsem neměla možnost sledovat královnin sváteční proslov, ani jsem dychtivě nepátrala na stromečku po sladkostech. Moji zaneprázdnění rodiče pokaždé snesli z půdy předem ozdobenou umělou jedličku.

Cítila jsem, jak mi v koutcích úst pocukává úsměv. Už proto budou letošní Vánoce výjimečné. Stejně jako ty z mého dětství, strávené v Taxosu, kdy Sophia a Georgios trvali na tom, abychom se účastnili jejich rodinných oslav. Všichni zuřivě chystali jídlo, uklízeli, zdobili a večer se sešli u partičky karet. Georgios dokonce přiměl tátu k tanci potom, co společně zdolali karafu červeného vína. Hráli jsme deskové hry a přitom mlsali granátová jablka a ořechy. Všem místnostem dodávaly barvu a třpyt dekorace z čerstvých mandarinek a řetězy vánočních světel. Pozdě večer jsme se já a Niko vykradli s baterkami na pláž a na dně loďky jsme si pochutnávali na tajné půlnoční hostině.

„Ty vánoční sušenky byly báječné,“ vzpomínala jsem ještě hodiny poté, když se začali scházet vesničani.

Niko se zasmál. „Ani nevím, co jsme jedli, protože jsme přes sebe měli přetaženou dehtovou plachtu.“

„A jak jsem ji rychle strhla, když mi do klína skočila ta nechutná žába!“

Vešel Cosmo, v ruce nepostradatelnou foukací harmoniku. Objal nás a nosem mocně nasál vzduch.

„Jásu, šikovná Pippo. Jakými koláčky nás pohostíš dneska?“

„Hádej.“ Přistoupil k nám hrnčíř Demetrios. Nikovi potřásl pravicí a mě políbil na tváře. Oba pánové se zhluboka nadechli.

„S horským čajem?“ zkusil Cosmo a svraštil obočí.

Zavrtěla jsem hlavou. „Napoprvé to není špatné.“ Šalvěj se často přidává do oblíbeného řeckého bylinkového čaje s hojníkem.

„Chřest a vlašské ořechy,“ mínil Demetrios, který si stáhl šálu a odhalil další ze svých typických šátků na krk, tentokrát světle modrý.

„Přihořívá.“ Vzala jsem talíř od procházející Sophie a oběma pánům nabídla koláčky se šalvějí a cibulí. „Jsou to přísady do nádivky,“ dodala jsem na vysvětlenou.

„Cože?“ zeptali se jednohlasně.

„Co je nádivka?“ zajímal se Cosmo, v unavených očích veselé ohníčky. „Něco podobného se cpe do polštářů a dětských hraček, no ne? Ale tohle… má znamenitou chuť.“

Někdo mě zatahal za rukáv a já sklopila pohled. Byl to Theo, nejstarší syn Dellisových. V jedné ruce držel Nintendo. Chodil už do páté třídy a uměl pár slov anglicky.

„Bílá čokoláda moc dobrá, Pippo,“ prohlásil, kolem pusy šmouhy od brusinek.

Pocuchala jsem mu tmavé kudrny, sklonila se a svou nejlepší řečtinou jsem mu řekla, že jsem dala dva bochánky stranou, pro něj a jeho mladšího brášku. Zatvářil se popleteně a Niko mu musel moji odpověď přetlumočit. Matematické problémy řeším levou zadní, ovšem po jazykové stránce jsem se nikdy nesetkala s tvrdším oříškem, než je řečtina.

Cítila jsem, jak si s mými vlasy pohrává něčí drobná ručka.

„Knedlíčku medový!“ zvolala jsem, protože jsem tušila, kdo o mě projevil zájem. Otočila jsem se. Samo sebou ta roztomilá holčička, která se ke mně natahovala z máminy náruče. Bydlí jen pár domů od taverny.

„Pip… Pip…,“ zažvatlala dvouletá dívenka, naklonila se a štípla mě do tváře. Zářivě jsem se na ni usmála. Moje rezavé vlasy i pihy ji fascinují od chvíle, kdy mě spatřila poprvé.

Na druhém konci místnosti se Niko vítal s vesničany. S každým si podal ruku, prohodil pár slov, případně ho poplácal po rameni. Sophia zachytila můj pohled a pokynula mi. Byl čas zjednat si pozornost přítomných. Rozptýlila mě však slabá vůně hroznového vína – babiččin oblíbený parfém. Iris stanula po mém boku, prořídlé šedé vlasy stažené květovaným šátkem.

„Právě jsem se doslechla novinu.“ Objala mě paží kolem pasu. „Do Taxosu má přijet ten tvůj Henrik.“

„Už dávno není můj.“

Zhrublou kůži kolem babiččiných skořicových očí zvrásnil úsměv, jenž odhalil mezerovité zuby. „Naše dámy jistě potěší, že se jejich Titán vrací.“

Poloviční Holanďan Henrik vyvolal svou bezmála dvoumetrovou výškou nemalý poprask. Jeho šarm, vždy dokonalé oblečení a urostlá ramena okouzlily nejednu místní dívku.

Babička si mě zvědavě měřila. „Musí být vzrušující setkat se po tolika měsících s blízkým člověkem z tvé rodné země.“

„Vůbec ne,“ vyhrkla jsem hlasem připomínajícím nepřirozené zapištění. „Neposlal mi ani textovou zprávu. Ovšem je pravda, že spolu už několik měsíců nejsme v kontaktu.“

„Na tom není nic zvláštního. Henrik je teď součást tvé minulosti.“

Myslela to vážně? Babička byla vždycky moje největší důvěrnice a pokaždé pozorně vyslechla všechny moje stesky. A vždycky poznala, když mě něco trápilo. Vztah mezi mnou a Henrikem definitivně skončil. Iris mi krátce stiskla ruku a poodstoupila.

Usmála jsem se na ni. „Už jste zase mudrovala nad kávovou sedlinou, babičko? Možná se Henrik ožení s některou ze svých řeckých obdivovatelek.“

Žertem mi pohrozila. „Jen se mým věšteckým schopnostem nevysmívej. Copak jsem ti minulý týden nepředpověděla, že ti nové boty přinesou štěstí?“ Sklopila pohled na moje naleštěné kotníkové botky, které jsem si o víkendu koupila v Kosu. „Dneska je máš poprvé na nohou… A mám tušení, že tvůj vánoční nápad bude mít velký úspěch.“

Políbila jsem ji na čelo a vyslala pohled k Sophii, která na mě znovu kývla. Hlasitě jsem si odkašlala.

„Všem vám děkuju, že jste přišli. Moc si toho vážím.“

Pár lidí si stále nerušeně povídalo. Babička káravě zamlaskala a tleskla do dlaní. Georgios si stoupl za mě, aby mohl pohotově tlumočit těm, kteří neumí dobře anglicky.

„Takže… Mám nápad, jak bychom si před vánočními svátky mohli trochu přilepšit.“

„Jen do toho, Pippo!“ zvolala Pandora a rozepnula si elegantní červený zimní kabát. „Tvoje nápady vždycky stojí za to.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje vánoční řecká svatba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.