Ztráty, nálezy a jiné

Markéta Moore

© Markéta Moore, 2020

www.suplik.cz

ISBN 978-80-7550-108-0

Obsah

1 Věci na spinkání

2 Kandahár

3 Nákupní tašky

4 Plavky, nebo neopren?

5 Poprvé

6 Výtah

7 Dobrý skutek

8 Půjčovny zatím nejsou na trhu

9 Dnes na pohodu

10 Půjdeš na převýchovu

11 Všichni to umí

12 Odvažte se prosím, máte narozeniny

13 Písmeno „J“ z nich nedostanete

14 Třikrát stačí

15 Chcete se seznámit?

16 Ke mně ne

17 To bude dobrý

18 Zabiják alkohol

19 Boty

20 Vše v jednom

21 A je to tady zase

22 Jak jsme hledali a našli

23 Malá učitelka

24 Hlavně netleskej

25 Neplánujte, nemá to cenu

26 Jsem sama sebou

27 Blbá, nebo hluchá

28 Domácí mazlíček

29 Lila

30 Vyhlašuji soutěž

31 Jeníček na baterky

32 Hledám Janu

33 Hra na pravdu

34 Moje ségra mě učí se smát

35 Hezký večer

36 Šedivý den

37 Máš vše s sebou?

38 Něco mi přinesl

Zahoďte svoje každodenní starosti. Hned teď. Neřešte malichernosti. Začněte žít tak, jak jste vždy chtěli. Že se to nehodí? Nebo se bojíte, že se vám ostatní budou za zády posmívat? Možná i budou. Možná po vašem rozhodnutí tančit životem občas něco ztratíte a jindy zase získáte. I já jsem cestou ztratila a získala zároveň. Budu moc ráda, pokud se mým zaškobrtnutím zasmějete nebo se nad nimi zamyslíte.

1 Věci na spinkání

Jsem přecitlivělá matka. Patřím k těm, co neustále zkoumají, zda jejich potomek je už dostatečně zralý k běžným činnostem, které ostatní děti vykonávají s hravostí a bez problémů. Vědecky zjišťuji, zda ten můj tyto aktivity projde bez újmy, či zda je raději odložíme, protože by mu mohly způsobit vážné životní komplikace. Ještě že mám kolem sebe mladší kolegyně a kamarádky, které můj přístup povětšinou pobaví a snaží se natlačit mě zpět do normálních kolejí.

Mne moje maminka v deseti letech vyslala na tábor do Jeseníků. Jela jsem sama a neznala jsem nikoho. Tenkrát se nic neřešilo. Rodiče chodili do práce a o prázdninách mě neměli kam dát. Navíc, dostat se na tábor bylo privilegium, téměř jako cesta k moři do Jugoslávie, a nikdo se mnou nehodlal diskutovat, jestli se mi chce jet, jestli se nebudu cítit opuštěná a nešťastná, nebo jiné pitomosti, které dnes produkují unavené mozky přehnaně starostlivých matek. Nejenom že jsem tábor bez újmy absolvovala, ale velmi se mi tam líbilo a přijela jsem domů šťastná a volná. Zamiloval se tam do mě Venca, který mi koupil prstýnek a psal mi pohledy s hrubkami. A já se poprvé cítila jako velká samostatná holka.

Co zvládnu já, musí zvládnout i můj syn. Udělala jsem závěr a poslala ho v jeho deseti letech na první tábor. Pečlivě jsem ho připravila a nechala ho, ať si vybere, kam a s kým pojede. Vybral si skautský tábor pod stanem s ešusem a s kamarádem ze třídy. Trochu jsem zaváhala, protože skautský typ on určitě není. Má rád svoji komfortní zónu, stejně jako já, a kluk do pohody z něj zatím není. Trochu jsem mu jeho výběr rozmlouvala, ale nedal si říci, a tak jsem souhlasila. Spacák jsem mu pořídila zimní, s extrémem do minus 20 °C, aby mu náhodou nebylo chladno, a kufr jsem mu narvala extra teplým oblečením. V naší rodině je zima vždy jenom mně, ale co kdyby náhodou se to chladno přeneslo i na Jendu. Tajně jsem do kufru na tábor v polovině srpna přibalila i teplou čepici a rukavice, ale manželovi jsem to neprozradila.

Nalodili jsme kufr a ještě jednu velkou tašku se spacákem, ešusem a dekou a já jsem sebevědomě předstírala, že je to zcela normální velikost zavazadel na pro mě nekonečných čtrnáct dní. Jenda nastoupil do autobusu a já jsem na sobě cítila, že mi začíná být těžko a smutno. Manžel se na mě zkoumavě díval a čekal, kdy začnu natahovat. Věděla jsem, že se musím udržet a hrát veselou maminku. Konečně autobus odjel a já se mohla rozplakat. Seděla jsem v autě a vzlykala jsem nahlas. Manžel mě chvíli nechal, usmál se a ujistil mě, že na táboře bude Jendovi skvěle a že se musí začít osamostatňovat, protože je to kluk a protože dalších tisíc protože. Racionální argumenty mi v té chvíli byly k ničemu, já jsem potřebovala uvolnit emoce, a tak jsem pobrekávala a litovala nejvíc sebe.

První dny odloučení jsem zvládala docela dobře. Hodně jsem pracovala a každé odpoledne jsem si naplánovala nějakou činnost, na kterou jsem se celý rok těšila. V pátek jsem slavila narozeniny a bulela jsem už u snídaně. Bylo mi líto, že to moje třeštidlo kolem mě neposkakuje a nevítá mě pokřikem, že mám narozeniny a že dostanu spoustu dárků. Nemohl mi dát dárek zabalený v novinách, tak jak to dělá každý rok, a nepokukoval po dárcích, které jsem dostala od ostatních. Bylo jasné, že nevydržím už ani minutu a že je naprosto nutné okamžitě naplánovat pátrací akci s tajným názvem „nebýt viděn“ a vyrazit na Broumovsko, najít sídlo tábora a skrytě zjistit, v jakém rozpoložení syn je. Na manžela jsem to navlékla tak, že jsme na Broumovsku dlouho nebyli a že si uděláme víkend, stejně mám ty narozeniny, a tak to bude pro mě dárek. Souhlasil, ale pevně doufal, že z pátrací akce sejde a že si užijeme chození v krásné přírodě a v tichu. Občas se jeho předpokladům divím, zná mě už mnoho let, aby věděl, že když se do něčeho dám, zakousnu se a nepustím, dokud nedosáhnu cíle, i kdybych měla cestou vypustit duši.

Máme staré auto, které není vybavené ani klimatizací, natož navigací. Navigace je v autoatlase, který mi sedí na klíně a já s ním otáčím podle vkusu a nálady a hledám cestu, když je manžel v nesnázích. Moc často se to naštěstí nestává, manžel má v hlavě radar a téměř vždy instinktivně ví, kudy má jet. Ptá se mě pouze příležitostně a já pod tíhou vážné situace povětšinou dávám správné odpovědi. Tentokrát správné odpovědi nebyly na skladě a manžel se pomalu začal dostávat do cholerického stavu. Přesto jsem hledání nevzdala a nakonec jsme cílové místo nalezli. Opatrně jsme vystoupili z auta a manžel rozhodl, že se proplížíme lesem, vezmeme si dalekohled a zpoza stromu budeme sledovat dění. Les byl hustý a špatně se jím prolézalo, plížit se jsem odmítla. Při každém nabodnutí na větev jsem nadávala a dalekohled jsem neuměla zaměřit a nic jsem přes něj neviděla. S sebou jsem neměla ani brýle na dálku a postavy mi splývaly v barevné obrysy. Prodrali jsme se lesem k rybníku a nenápadně jsme vykukovali za keřem, abychom zjistili, které děti se koupou. Náš syn tam nebyl. Po dvou hodinách pátrání po synovi manžel rozhodl, že tedy rozhodně dál pokračovat nebudeme, protože jsme prý přijeli kvůli sobě a po těch letech si víkend užijeme. Byla jsem zdrcená, ale nemělo cenu ho přemlouvat.

Odjeli jsme do penzionu vzdáleného asi čtyřicet kilometrů a užili jsme si sobotu. V neděli začalo hustě pršet, ochladilo se a kluzké Broumovské stěny byly najednou mimo hru. V duchu jsem zatleskala a jen tak mimochodem jsem navrhla, že se nedá nic moc dělat a že se cestou zpět můžeme klidně stavit na další výzvědy, protože stejně prší, domů nespěcháme a teď, když už víme, kde se tábor nachází, půjde nám to bez větších komplikací. Manžel se tvářil nespokojeně, ale nakonec kapituloval. Cestu jsem si dobře zapamatovala a radila mu, kudy se dát, abychom byli na místě co nejdříve. Tentokrát jsme zaparkovali na polní cestě pod lesem. Vydali jsme se po stezce do kopce, zabalení do nepromokavých bund a kapucí, a nemluvili jsme. Tábor jsme obešli z druhé strany a najednou se před námi z ničeho nic objevilo nějaké dítě. Vyděsilo nás to, ale nereagovali jsme a za chvíli jsme v lese zpozorovali další děti. Asi nějaká lesní táborová hra, pomysleli jsme si. Pokračovali jsme opatrně a rozhlíželi se, abychom nenarazili na syna. Najednou jsem zpozorněla a ukázala před sebe. Asi třicet metrů od nás stála skupinka kluků. Jeden z nich držel klacek, mával jím jako mečem a občas praštil do pařezu. Tentokrát jsme neměli ani dalekohled, ani brýle. Podle pohybů a gest a záliby našeho syna ve sbírání velkých klacků jsme usoudili, že to musí být on. Pozorovali jsme ho z dálky. Vypadal klidně a šťastně ve svém dětském světě. Zkoumala jsem jeho oblečení a nemohla jsem přijít na to, co to má na sobě. Po chvíli mi to došlo, byl v oblečení, které bylo určené na spaní ve spacáku. Vyloudilo mi to úsměv na obličeji. Spokojená jsem odjížděla domů a byla přesvědčená, že ten další týden to v pohodě vydržím a nic už mě nemůže rozhodit.

S dobrým pocitem jsem odjížděla z výletu a v pondělí energicky a sebevědomě nakráčela do kanceláře. Svoji akci špióna jsem kolegyním nepřiznala. Ve středu se počasí znovu prudce změnilo a vypadalo to, že léto skončilo a přehouplo se do zimního období. V noci bylo pod nulou a hustě pršelo jen s malými přestávkami. S půlhodinovými odmlkami jsem nešťastně sledovala předpověď počasí a vykukovala z okna kanceláře. Vytáhla jsem zateplenou bundu a třepala se venku při chůzi na oběd. Od rána mi vytrvale volal syn a bombardoval mě jednou negativní informací za druhou. Večer jsem byla tak vyčerpaná, že jsem musela dojet za kamarádkou a se vším se jí svěřit. Vyhlásila jsem stav nejvyšší nouze a sdělila jí, že pokud syn zavolá ještě jednou, že se mnou musí jet a zachránit ho, protože jinak zcela jistě umrzne nebo ještě něco horšího. Souhlasila a empaticky se mnou soucítila. Dohodly jsme se, že počkáme na moment, kdy se situace přehoupne do „kritického“ stavu, a vyrazíme.

V práci se mnou nebylo k vydržení. Synovy telefonáty pokračovaly a já nebyla schopná se na nic soustředit. Provolala jsem hodiny a mé telefonáty k ničemu nesměřovaly. Odpoledne začaly hustě padat kroupy a opět volal syn. „Mami, já už to vážně nedám. Mám úplně zmrzlé ruce a nohy, nemáme se kde zahřát. Do stanu nám buší kroupy,“ plakal zoufale. Apokalypsa, vyhodnotila jsem. Hlavně zachovat klid a krizovou situaci řešit konstruktivně, poroučela jsem svému mozku. „Co máš na sobě?“ „Mám promočené tepláky a nic jiného tady na sebe nemám,“ odvětil syn. Jak je to možné, přemýšlela jsem, když má tolik oblečení, že by ho mohl rozdávat. To on se určitě nepodíval do druhé půlky kufru, ve které má oblečení na Aljašku a která je zapnutá zipem, docvaklo mi. Nadechla jsem se a klidně k němu promlouvala. „Otevři si druhý zip v levé části kufru. Vidíš tam černé termoprádlo, co máš na spinkání, mikinu a bundu?“ Bundu našel, slovo termoprádlo slyšel asi poprvé v životě a vysvětlit mu jeho účel nemělo cenu. Ještě že jiné černé věci nemá, a tak ho našel spolehlivě. Za mými zády se mezitím smíchem otřásaly moje dvě mladinké kolegyně, které jsem nechápavě pozorovala. Konec světa, a ony se klidně smějí, jako by to byla nějaká komedie. „Mami, já si nemůžu sundat holiny. Mám úplně promrzlé nohy a ruce, prostě to nejde.“ May day, may day, znělo mi v uších. Vypravte záchranné čluny, vrtulníky a povolejte záchranáře, povolejte posily domobrany a vyhlaste stav nejvyšší nouze. „Sedni si na postel, ohni nohu v nártu a zaber. Sundej si vše mokré, rychle natáhni termoprádlo, mikinu a bundu a najdi suché ponožky, rukavice a čepici, a až to budeš mít, znovu zavolej. Zvládneš to, neboj. Máš spoustu času.“

Uf, zatím jsme jeli podle pokynů, ale čas byl neúprosný. Hrozilo vážné nebezpečí na životě. V hlavě mi blikala červená žárovka, rozšířily se mi zornice a moje tělo bylo připraveno k útoku. Vnímala jsem pouze momentální stav a na nic jiného jsem se nesoustředila. V kanceláři se rozhostilo ticho. Za pět minut znovu zazvonil telefon. „Zvládnul jsem to, mami. Všechno to mám na sobě a už mi vůbec není zima ani mokro, a začalo svítit sluníčko. Tak čau,“ ve spěchu mi položil sluchátko. „Slyšeli jste tu ránu, jak mi spadnul balvan ze zad?“ s úlevou jsem vydechla a rozvalila se na židli. Akce skončena, odvolávám stav ohrožení, stáhněte všechny jednotky zpět. Děkuji.

„Tak co?“ chtěly vědět holky. „Zvládli jsme to na pohodu. Jen bych chtěla vědět, co vás na mém telefonátu tak pobavilo.“

„Kolik že je Jendovi? Deset, ne? Tvoje přesné pokyny, že nejlepší je najít suché a teplé oblečení ve svém kufru a převléci se, a to do oblečení na spinkání, jsme dnes slyšely poprvé. Promiň, ale myslely jsme si, že to vysvětluješ nějakému tříletému dítěti, než jsme pochopily, že mluvíš s Jendou. Výraz na spinkání jsme si už přenesly do svého slovníku, a až budeme mít děti, zkusíme ho využít.“ Ironicky se na mě šklebily. No, je to asi trochu přehnané, vysvětlovat desetiletému klukovi, jak se převléci, když mu je zima, a používat přitom výrazy pro mimino, ale počkejte, jednou vám to vrátím i s úroky. Protože za deset let budu ohledně výchovy už dávno za vodou, ale vy budete mít svoje Cipísky a Manky malé, a tak si povíme, kdo vyhrál a kdo je přehnaně starostlivá matka. Sázím pytlík gumových medvídků, že mi ještě dáte za pravdu.

2 Kandahár

Moji rodiče nemají rádi zimu. Na hory v zimě nikdy nejezdili a neumí lyžovat. Lyžařskému vybavení nerozumí, sami ho nikdy neměli a mně jako dítěti ho také nepořídili. Když se na to podívám zpětně, měli jsme tématu lyžování věnovat doma více času. Najednou mi bylo třináct a čekal mě lyžařský výcvik. Za dob totalitního režimu se nedalo nic sehnat. Tedy ani lyže. Ale můj táta sehnal vždycky všechno a byl na svoje schopnosti náležitě pyšný. K Vánocům mi tak donesl použité červené lyže značky Sulov, které měřily sto sedmdesát centimetrů, oprýskané úplně všude, s hlubokými rýhami na skluznici. I jako dítě jsem byla malé postavy, a tak nové lyže vypadaly spíše jako pro mého staršího bratra, kterého nemám. Vázání měly rovněž stylové. Říkalo se mu kandahár. Dodnes nevím, zda to bylo jen takové lidové pojmenování, nebo oficiální název pro tento speciální vynález. Pro ty, kteří měli to štěstí, že se s ním nikdy nesetkali nebo tento zážitek raději vytěsnili z paměti, připomínám, že vzadu přes patu boty vedly silnější drátky, které se zahákly za vyvýšenou část paty a tím měly lyžařskou botu držet na svém místě. Vázání bylo na druhou stranu absolutně bezpečné, protože při sebemenším vychýlení nohy vám spadlo a vy jste se deset minut mordovali tím, abyste ho znovu nasadili.

I lyžařské boty jsem měla stylové. Modré kotníčkové boty na tkaničku značky Botas s hvězdičkou na kotníku. Byla jsem jediná. Všechny ostatní děti měly přezkáče, což bylo tehdy něco senzačního, a já jim je moc záviděla. Oblečena jsem byla tak, jak mě moji rodiče – odpůrci zimy – vybavili. Běžná městská bunda a doma ušité šusťákové kalhoty, pod kterými jsem měla kamaše, k tomu pletená šála, čepice a rukavice.

Můj otec, ač zarputilý nelyžař, mi chtěl před lyžákem předat cenné rady a fígle, které zřejmě někde teoreticky nastudoval. O vánočních svátcích napadl sníh, a proto mě mohl vzít do místního lesíka na minikopeček, kde normálně sáňkovaly tříleté děti. Situoval se do role trenéra. Já stála na lyžích poprvé v životě. „Běhej na těch lyžích, trochu se hýbej. Šup!“ volal otec zvesela a kradmo se ohlížel, zda se lidé dívají. Samozřejmě že se dívali. Já měla lyže sjezdové, což otci tak trochu uniklo a pojal moje cvičení jako přehlídku běžeckého lyžování. Paty jsem po chvíli měla v jednom ohni, ale nedovolila jsem si ani ceknout. Když jsem ufuněná vystoupala kopeček, zavelel otec, abych se odrazila a jela dolů. Ještě že ten kopec pokračoval dlouhou rovinou a já nemusela brzdit. Brzdit mě totiž nenaučil a já neměla ponětí, jak se to dělá. Po hodině marného snažení otec mávnul rukou a pronesl, že je to se mnou marné a že ze mě stejně nic nebude. Oddechla jsem si, že to pochopil tak rychle, a šlo se domů.

Přišel den, kdy naše třída jela na lyžák. Rozloučili jsme se s rodiči a vyrazili, každý z nás se zavazadlem velikosti a váhy menšího slona, které jsme museli vytáhnout z parkoviště přes kopec až k chatě, neboť řidič autobusu demonstrativně prohlásil, že si nezničí zánovní autobus na horské cestě.

Hned druhý den proběhlo rozřazování do družstev. Ponižující!!! Nechápu, proč nestačilo říci, že jsem nikdy na lyžích nestála a že vůbec nevím, co mám dělat. Spolužáci, kteří ladně sjeli sjezdovku, se na nás zbývající zdola dívali a hlasitě se smáli našim kreacím, kousek sjezd a velký pád, stoj zpříma a opět pád a tak pořád dokola. Překvapivě mě nakonec zařadili do posledního družstva a trénink začal. Sjezdy, slalomy a zase sjezdy. Bylo to nekonečné a trapné.

Poslední den naši učitelé vyhlásili závody. U slalomu mi to ani nevadilo, projela jsem dvěma brankami z osmi a to byl pro mě neskutečný výkon, za který bych sama sobě udělila medaili. Sjezd byl mnohem potupnější. Přála jsem si, aby se stáčel doprava, protože zatáčení doleva jsem neovládala. Smůla. Nevyšlo to, sjezd se stáčel doleva a o mě se pokoušely mdloby. Startovací číslo jsem měla někde v půlce startovací listiny. Vyjela jsem a prvních dvě stě metrů se mi podařilo nespadnout. V zatáčce doleva jsem ale už balanc neudržela a hup, válela jsem se v hlubokém sněhu. Zdálky ke mně doléhaly hlasy projíždějících spolužáků: „Tady se má zastavit a plnit se nějaký úkol? Jsi v pohodě?“ „Úplně v pohodě,“ zafuněla jsem a nebyla schopná se zvednout. Do cíle jsem dojela poslední. Všichni na mě už čekali, nevěřícně se dívali na stopky a kroutili hlavou, že snad museli můj výsledný čas nějak špatně změřit, protože i pěšky by se trasa dala zvládnout rychleji. Mně byly jejich poznámky jedno, hlavně že už jsem to měla za sebou a nečekala mě žádná další potupa.

Po návratu domů se na mě moje maminka dívala zkoumavým pohledem a u talíře s polévkou konečně sebrala odvahu, aby se zeptala, jak jsem lyžák zvládla.

„Bylo to úžasné, mami, ale v životě už mě nikdo na lyže nedostane. A víc už se prosím tě neptej,“ a pustila jsem se do polévky.

„Všichni nemůžeme umět všechno,“ vyhodnotila situaci moje mamka, „ale co, vyzkoušela sis to a víš, že nemáš čeho litovat.“

Do měsíce mi kamarádka prodala svoje staré lyžařské vybavení a já k ní začala jezdit na chalupu, na konci zimy jsem byla schopná téměř obstojně sjet kopec. Dnes už mám vybavení svoje a na hory jezdím moc ráda. Stále ze mě není přebornice ve sjezdu a nikdy nebude. Můj styl je osobitý, pomalý a jemně křečovitý, ale lyžování mě baví a já si ho užívám. Na sjezdovce mě všichni včetně dětí předjíždí a já jsem vždy jednoznačně poslední. Nevadí mi to. Právě naopak. Někdo totiž poslední být musí. A když musím být v něčem poslední, tak ať je to lyžování.

3 Nákupní tašky

Když mi bylo dvacet, pohrdala jsem ženami obtěžkanými nákupními taškami a častovala jsem je jménem „zasloužilé matky“. Nevěděla jsem, že i já se k nim po dvaceti letech přidám a kromě jedné super těžké nákupní tašky potáhnu ještě kabelku a notebook. Nevím, jak vy, ale já kupuji kabelku podle toho, aby se do ní vešly nejen všechny mé nezbytné poklady uschované v různých kosmetických taštičkách, ale hlavně aby se do ní vešla alespoň čtvrtka chleba. Dost často se za sebe stydím a tiše obdivuji dámy s lehkou kabelčičkou kráčející na jehlových podpatcích ladně po chodníku. Já většinou běžím, tedy snažím se o běh se závažím, a připomínám valící se minitank. Podpatky nosím pouze v kanceláři nebo do divadla, a hned jak mohu, sundávám je z nohou, protože na ně už nejsem zvyklá. Řeči o tom, jak jsou sedmicentimetrové jehly pohodlné, mi lezou na nervy a jediné, co mi v té chvíli trochu pomáhá, je myšlenka, že dotyčné stejně spadne klenba a bude mít brzy po legraci.

S nákupními taškami chodím všude, nosím je na rameni, abych nebyla tak nápadná a rozložila váhu na obě strany. Většinou mi nevadí a jsem ráda, že je pro své členy rodiny mohu nosit. Někdy však nečekaně, když potkám známou a přesvědčí mě, ať s ní zajdu na rychlé kafe, jsou přeci jen na obtíž. Stolečky v kavárně jsou většinou miniaturní, a nastrkat pod ně tašku, notebook a velkou kabelku a tvářit se u toho jakoby nic, je trochu fuška. Navíc když předstíráte, že ta zavazadla vůbec nejsou vaše a že v klidu sedíte, klábosíte, popíjíte kávu a vůbec nesledujete minuty, protože za chvilku už musíte vyběhnout a vyzvednout dítě z nějakého kroužku.

A tak v mých středních letech jsou mi sympatické všechny ženy, které vlečou tašku, ze které vykukuje nať od mrkve, petržele, nebo jiná pochutina pro rodinu. Jsem jim vděčná, když mi na zastávce na autobus prozradí, co budou vařit k večeři, a ulehčí mojí fantazii, která si v tomto ohledu neumí poradit. Termín „zasloužilá matka“ jsem již dávno povýšila a vnímám ho jako pochvalu. Přejmenovala jsem si ho na „Hrdinka Rodiny“.

Moje známá také tahá tašky. Je maličká jako já a často je z dálky jako první vidět nejprve její nákupní břemeno a potom teprve ona. Nedávno mi vypravovala, jak jela autobusem a přisedla si k ní paní středního věku. Ta byla trochu hendikepovaná a střídavě se dávala do řeči s každým, kdo do autobusu přistoupil, aniž ho znala. Ze sedadla pokřikovala na čekající cestující na zastávkách, ať rychle nastoupí a nezdržují, a sdělovala jim číslo autobusu. Známá byla ráda, že s ní nemusí konverzovat, a tiše seděla a počítala zastávky, kdy už bude moci vystoupit. Když přišla její výstupní zastávka, hrnula se ke dveřím, rychle vystoupila a oddechla si. Autobus se zavřel a odjel. A vtom jí to došlo. Nechala v něm nákupní tašku. Na zastávce na ni čekala dcera, které svůj omyl okamžitě sdělila. Bohužel si nevšimla, že celý rozhovor vyposlechla jedna její spolucestující, která se k ní přibližovala a už z dálky halekala, že ona tohle zná a že se jí to také stalo a že to za ni vše zařídí, protože všechny ty řidiče zná. Známá děkovala, ale trvala na tom, že si situaci vyřeší sama. Paní se od ní přesto nehnula a pozorovala, co se bude dít, a komentovala její počínání.

Přijel další autobus a známá požádala řidiče o radu. Řidič vysílačkou zavolal na dispečink a tlumočil, co se stalo. Ohlásil, že se ztratil batoh, při cestě autobusem číslo třináct směrem na sídliště, upřesnil čas a dispečer ihned začal hlásit všem řidičům a informoval je o ztrátě. „Ne, ne,“ snažila se dispečera zastavit známá. „Nebyl to batoh, ale nákupní taška a je v ní nákup a dárky,“ opravovala dispečera. „Tak, chlapi, opravuji, nejedná se o batoh, ale nákupní tašku.“ Vtom si známá uvědomila, že dnes nejela třináctkou, ale pětkou a na krku jí vyskákaly červené flíčky. „Nezlobte se, ale ona to vlastně nebyla třináctka, ale pětka,“ tiše se omlouvala. „Takže ještě jednou pro všechny, hledáme nákupní tašku s nákupem a dárky a nehledáme ve třináctce, ale v pětce. Chlapi, podívejte se a nahlaste mi, jestli to tam máte.“

Téměř obratem se ozval řidič, že tašku nalezl, že je plná, ale že neví, jestli v ní je všechno, a že ji přiveze na stejné místo, kde známá vystupovala, ať tam na něj počká. A dodal, že z ní něco voní. „Tak to hlavně nesežer,“ dodal dispečer a zavěsil. Známá poděkovala a čekala dále. Celou dobu ji pozorovala ona spolucestující a velmi hlasitě komentovala situaci. „Vždyť jsem ti říkala, že se to najde. Mně se to taky stalo a tašku mi vrátili. A vůbec, klidně mi tykej, když jsem ti pomohla.“ Známá chvíli zkoušela přesvědčování, že by zůstala raději u vykání, ale po chvíli to vzdala. Řidič přijel asi po deseti minutách a předával jí tašku. Známá poděkovala a omluvila se, že velmi spěchá, a narychlo se rozloučila se spolucestující, která na ni volala, že se těší, až spolu zase pojedou.

Ztrácet nákupní tašky je běžné. Pokud totiž máte více než jedno zavazadlo a v hlavě logistické rébusy týkající se jednotlivých členů rodiny, stane se vám, že jednoduše v hlavě vše neudržíte a do softwaru se vám vloudí chyba. Většinou vše dopadne dobře, jen vy se dovlečete domů zcela vyčerpané se značným zpožděním a svoji historku nemáte komu vypravovat. Protože manžel by ji nepochopil a děti by ji vnímaly jako naprosto trapnou. A proto jediným, komu ji můžete říct a kdo vás pochopí, zasměje se s vámi a na oplátku vám popíše nějaký svůj podobnou příběh, je vaše stejně stará kamarádka, která také patří do klubu „zasloužilých matek“.

4 Plavky, nebo neopren?

Každý rok si kupuji nové plavky. Nejen proto, že těm starým popraskaly gumičky nebo mám alespoň pocit, že se nějak povolily. Ale věřím, že v nových plavkách budu vypadat lépe než v těch starých. Jsem si jistá, že ty nové mi budou lépe sedět a jejich barva mi bude více slušet. Plavky potřebuji alespoň troje. Nesnáším, když na sobě musím mít mokré plavky, a tak se pokaždé hned převlékám do suchých. Můj manžel tento můj zvyk pokaždé nezapomene okomentovat a nenápadně se rozhlíží, zda to tak dělají i ostatní. Zatím ještě nikoho kromě mě nenačapal, a tak mu připadám podezřelá. Rozčiluje se, že se převlékám nápadně, že na mě všichni koukají a že to dělám naschvál, abych na sebe upoutala pozornost. Nevím, jak se převléká nenápadně, ještě mi to nikdo neukázal, ale pochybuji, že bych ve svých letech poutala svým převlékáním do suchých plavek něčí pohledy.

Můj manžel by mě vůbec nejraději navlékl do neoprenu, neboť si myslí, že všude kolem nás jsou slídilové a šmíráci, kteří trpělivě čekají, zda se můj horní díl sveze alespoň o maličko dolů, aby bylo na co se dívat, a okřikuje mě, abych si laskavě sedla NORMÁLNĚ a přestala se vystavovat. Často vypadá, že je opravdu vzteky bez sebe, a tak jsem si ještě netroufla se zeptat, jak se v plavkách sedí normálně a co znamená se vsedě nebo vleže v plavkách vystavovat. Já bych úplně nejraději byla pro ostatní neviditelná. V plavkách se stejně jako mnoho ostatních lidí moc dobře necítím. Připadám si příliš bezbranná a odhalená a pravidelně kontroluji, zda vše sedí tak, jak má.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztráty, nálezy a jiné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.