Dva kreténi

na Krétě

Kosovo

Makedonie

Řecko

Kréta

Jiří Kostúr

Vydáno v roce 2020

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2020

Fotografie: Jiří Kostúr, Zdeňka Tomášová, Miroslav Skalický Skalák, Šárka Skalická

ISBN: 978-80-88139-30-0 (PDF)

ISBN: 978-80-88139-31-7(EPUB)

ISBN: 978-80-88139-32-4 (MOBI)

Bibliografie Jiřího Kostúra (1942):

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočině, vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít…(cestopis z amerického Jihozápadu), Akcent, 2008.

Baráky – souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z ko-munistické doby), Pulchra, 2010, rozebráno.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky mi-lostné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vyšla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vychází ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na nepřátelskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech, vlastní vydání, 2013. Tištěná kniha je už rozebrána a na jaře roku 2015 vyšla jako e-kniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha 2016.

Tří hároši v Pobaltí (cestopis o Litvě, Lotyšsku a Estonsku), e-kniha 2016.

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem (cestopis), e-kniha 2016.

Tři hároši na Sicílii (cestopis o Itálii), e-kniha 2017.

Tři hároši v Podněstří (cestopis o Rumunsku, Moldávii a Podně-sterské Moldavské Republice), e-kniha 2017.

Ještě Evropou – Zámky na Loiře, Bretaň, Amsterdam, Hamburg, Skandinávie (cestopis), e-kniha 2017.

Povídky ze zadní kapsy – soubor povídek, e-kniha 2017

Drž ten volant oběma rukama – (cestopis o Korsice a Sardínii), e-kniha 2018.

Křížem krážem Zakavkazskem – (cestopis o Gruzii, Arménii a Náhorním Karabachu), e-kniha 2019.

Obsah:

Prolog

30. srpna

31. srpna

1. září

2. září

3. září

4. září

5. září

6. září

7. září

8. září

9. září

10. září

11. září

12. září

13. září

14. září

15. září

16. září

17. září

18. září

19. září

20. září

21. září

22. září

23. září

24. září

25. září

26. září

27. září

28. září

29. září

30. září

1. října

2. října

3. října

4. října

4. října

5. října

6. října

7. října

Epilog

Prolog:

Původně jsme s přítelkyní chtěli jet v září jen do Rumunska. Skaláci plánovali Krétu, ale já na to nemohl ušetřit sám peníze. Po loňské velkojízdě Zakavkazskem jsem měl výdaje s koupí nové baterie za vytlučenou a musel jsem pořídit i nový tlumič výfuku, který se mi propálil hned na začátku cesty v Bulharsku. Se složeným plechem z pivního plechovkáče, omotaným azbestovou šňůrou na propálené díře, jsem nemohl vydržet věčně.

Po návratu mě také přivítal ve schránce dopis z Itálie k zaplacení pokuty 130 euro za překročení povolené rychlosti při předloňské cestě na Korsiku a Sardínii. Někde před Bergamem byla značka omezující rychlost na 70 km/h, kterou jsem nejspíš přehlídnul anebo na ní kašlal. Měl jsem aspoň kliku, že jsem jel pod 100 km, to by mě vymáhající úřad osolil ještě víc.

Neskonale drzé však je, že dopis s oznámením přestupku a pokuty přišel těsně před uplynutím dvouleté lhůty, kdy se porušení dopravních předpisů promlčuje. Přidám se asi k francouzskému hnutí Žlutých vest, jejichž první hlavní protestní požadavek byl proti silničním radarům, které ve Francii jsou nainstalovaný skoro na každém kilometru za účelem bezskrupulózního obohacování státní pokladny. Byrokratická mašinerie je největším zlodějem!

V Itálii se to samé provozuje jakbysmet. Předloni jsem musel zaplatit též po písemné výzvě, která přišla skoro po roce, pokutu 90 euro úřadu ve Florencii, že jsem projel nějaké pro mě údajně zakázané pásmo. Přičemž jsem parkoval dva kilometry od historického centra na placeném parkovišti a zaplatil řádně parkovné.

Jako předmět doličný provázela dopis fotka mojí poznávací značky zezadu, ale to mohlo být vyfoceno kdekoliv. Kdybych se chtěl odvolat, tak při jeho neuznání, s čímž se dalo naprosto stoprocentně počítat, bych zaplatil ještě jednou tolik, jak bylo cynicky poznamenáno soukromou agenturou, která pro město vyřizuje přestupkovou agendu.

Navíc je nutné mít u banky účet, protože se pokuty musí platit bankovním převodem. Protože já jako důchodce žádný účet nepotřebuju a proto ho nemám, protože mi pošta dopravuje penzi o desetitisícové částce až do baráku, tak mě zachraňuje Čepic, muž mé dcery Jany, který tu pokrokovou finanční proceduru provádí místo mě a já mu pak prachy vrátím. Ta moderní doba mě už pěkně sere, zlatej loupežník Sarka Farka!

K finanční nouzi pro trip na Krétu ještě přistoupilo i to, že v prosinci mi neprošel auťák při technické prohlídce. Byla mi dána měsíční lhůta na výměnu silenbloků na ramenech zadní nápravy. Asi se na nich projevovalo už šestnáctileté stáří Jimnyho a určitě jim nepřidalo také loňské harcování po Velkém Kavkazu v oblasti Svanetie a Tušetie.

Největší záhul ale dostala ta tvrzená guma v plechovém objetí v Arménii, jak popisuju v loňském cestopisu, když jsem razil za skalními rytinami do výšky 3300 m. V tom terénním výjezdu ve skoro čtyřicetistupňovém stoupání v suti a balvanech dostalo auto firmy Suzuki pěkně na prdel. Nejen silenbloky, ale i ohnuté plechové držáky ramen o vystouplé velké šutráky, přes které jsem musel přejet.

Před několika dny jsem viděl v televizi jeden z dílů cesty žlutých trabantů Indií. Projíždění průsmyků v horách Kašmíru a Himalájí musela být skutečná soda. Dederónské bakelity nejsou žádní offroady a světlost podlahy nad terénem mají naprosto nevyhovující. Nakonec to v nejhorším místě s naložením na náklaďák zvládly. Jenže v pohoří Ughtarsaru žádné náklaďáky nejezdí a ani jezdit nesvedou a v krkolomných krpálech k náhorní planině pod vrcholem hory Tsghuk, kde se 5.000 let staré petroglyfy nacházejí, jsem se vyskytoval naprosto sám. Už jsem v „Křížem krážem Zakavkazskem“ přiznal, že jsem měl tady i s náhonem 4x4 skutečně pěkně sevřené půlky!

V servisu Suzuki v Českých Budějovicích mi bylo oznámeno, že výměna silenbloků bude koštovat bratru kolem dvanácti tisíc. Do nábojů ramen zadní nápravy si musí nalisovat a v zadní části ramene, kde se musí silenbloky vyměnit, jsou otvory nábojů dva, tedy na obou stranách čtyři. Kdyby se musely vyměnit silenbloky i v přední části ramene, což se zaplať panbůh nemuselo, tak by jich bylo šest. Prohnul bych se s prachama ještě víc!

I tak bych si při té finanční sumě za ty čtyři mohl i o pouhém Rumunsku jen zdát. Jak to dopadlo? Silenbloky jsem si objednal po internetu u firmy Profidíly z Brna, odkud mi kurýrní služba dopravuje třeba olejový filtr, který si vyměňuji sám, nebo jsem tam zakoupil zmíněnou autobaterii společně s tlumičem výfuku. Operaci s výměnou silenbloků jsem provedl tedy vlastními silami a nalisování do odmontovaných ramen realizoval za pomoci svěráku. Ten jsem tím pádem nakonec oddělal, protože jsem s ním musel otáčet nasazenou dlouhatánskou trubkou za ekvilibristického šplhání po židli na ponk a seskočením zpět na podlahu a tak stále nekonečně dokola.

Napřed to odnesla svěráková otáčecí rukojeť, která se při tom lisovacím tlaku brzy odlomila. Zmrzačený zbytek jsem musel sevřít velikým hasákem a ten zastrčit opět do páčivé trubky, aby cirkusové představení se šaškováním po ponku mohlo pokračovat. Svěrákový šnek s trapézovým závitem naštěstí prasknul až při posledním čtvrtém silenbloku, kdy už k úplnému dolisování chyběly jen dva milimetry. Ty jsem už do ramene nápravy dotloukl kladivem.

Zajet na opravnou prohlídku do stanice technické kontroly v Českých Budějovicích jsem zvládl v poslední den měsíční lhůty. Prošel jsem, zaměstnanec kontroly, co mě před tím vyhodil, teď když znovu vylezl z montážní jámy, pronesl: „Je to jako nový!“ Bodejť by nebylo, když jsem ramena nápravy i celou podlahu nastříkal i renovačním zinkovým sprejem. Hlavně, že jsem nemusel vysolit těch dvanáct táců!

Na Rumunsko musela i tak přispět přítelkyně, která společně absolvovala předloňskou Korsiku a Sardinii. Na Zakavkazsko loni Zdeňka nejela, soudím, že měla strach ze zemí bývalého Sovětského svazu. Skalák do mě ustavičně hučel, ať jí přemluvím s Krétou, protože jsme v Rumunsku už byli před lety, když jsme navštívili i s Čuňasem nejen Moldávii, ale i komunistické Podněstří. Pochopitelně bych raději viděl něco nového, tak jsem do Zdeňky skutečně vandroval. A ona, světe zboř se, na Krétu kývla a přitlačila na ní i finančně!

Týden před odjezdem jsem byl u ní v Praze na Zahradním městě a zakoupil na Krétu další eura. Už v pátek mi ukazovala, že má oteklý kotník na pravé noze. Prý jí nějaká hmyzí potvora měla do něho kousnout. Mně to ale připadlo, že má výron a tak jsem v sobotu zajel do lékárny v tamním obchodním centru v Hostivaři koupit octan na obklady, že jí ta oteklina povolí. Když jsem byl nazpátek ve Chmelný, tak mi při telefonickém rozhovoru řekla, že otok nezmizel a že jí celý kotník zčervenal. Hnal jsem jí k doktorovi, protože jsem na internetu zjistil, že by mohlo jít o tzv. růži.

Skutečně to ta červená potvora byla. Způsobuje ji virus zvaný streptokok a musí se na něj nasadit velmi silné penicilínové antibiotikum. Když jsem viděl na internetu fotky lidí, kteří měli tím rudým šmejdem postižené celé končetiny a i tělo, protáčely se mě panenky. Bylo jasné, že má Zdeňka s Krétou šlus! Do prdele, týden před odjezdem!!!

Nákaza tím nebezpečným virem se přenáší buď od někoho jiného, nebo ji člověk nosí dlouhodobě v sobě sám. Na příbalovém letáku antibiotika, které jí předepsal doktor, byla řada vedlejších účinků jako zvracení atp. Ovšem nejhlavnější bylo, že se při jeho užívání nesmí vůbec na slunce! A co většinu lidí na ten ostrov ve Středozemním moři, který leží kolem 600 km ještě pod Řeckem směrem k Libyi, nejvíc přitahuje? Minojské starověké památky? Houbeles, válení se celé dny u moře!

To není sice náš případ, ale aby Zdeňka do využívání antibiotik – jde o deset dní – seděla v autě zabalená v burce, je hovadina. Navíc můžou přijít komplikace a zkejne někde v nemocnici. A je po ptákách s cestováním!

Míra Skalický v Meďouru

Fakír Homolkovic Šárka

a Zuzanka

Experimentální fotka autora od Skaláka

Prozrazuju předem: dospávající Zdeňka po příletu na Krétu

30. srpna

Pár dní se to ve mně mlelo, jestli na Krétu mám vůbec jet, když Zdeňka nemůže. Říkala, ale ať jedu. Nakonec jsem se rozhodl, že teda pojedu, peníze, co do nákupu eur vložila, jí pak vrátím. Kurvafix, ta holka má skutečně pech!

30. srpna byl pátek a to u Skaláka na mlejně se mimo prvního červencového víkendu, kdy je tam androšský festival „Magorovo Vydří“, tak i o každém posledním srpnovém víkendu se koná další fesťák. Když jsem naložil auto cestovními proprietami jako kartonovou krabicí s víc jak měsíční potravinovou zásobou, bednu chladničky, tři kartony pivních plechovek atd., tak jsem vyrazil odpoledne do Meziříčka.

Protože jedu sám, rozložil jsem rovnou spací úpravu na straně spolujezdce. To je jediné pozitivum té sviňské erysipelas, jak se latinsky ta kožní nemoc nazývá, že nebudu muset rozkládat každý večer všechny sedačky. Samozřejmě by mi to vůbec nevadilo, a je k nasrání, že Zdeňka nejede. My jsme i v tomhle sehraná parta a já už mám v tom fortel, že umím rozložit spací úpravu i za tmy bez rozsvícení palubního světla. Svit přitahuje komáry a další otravnou bodavou havěť.

Na mlejn jsem dorazil kolem deváté hodiny večer. Páteční fesťákový program jsem v podstatě prokecal a pouze sledoval vystoupení skupiny Trotle Parade.V té hrajou dva synové Jardy Jeronýma Neduhy, z nichž jednoho znám. Byla to opravdu trotlovina: někteří muzikanti se předváděli jako lesby a bukvice a jeden měl na sobě pás cudnosti, jak si ve středověku chránili rytíři své ženušky, když táhli do boje. Do tančících před podiem byly rozhazovány dámské kalhotky.

To mě už z fesťáku stačilo a kolem půlnoci jsem šel zalehnout na první noc do auťáku. Zítra po vstoupení čelisty Pepi Klíče, který začíná sobotní program v poledne, vyrážím napřed, protože Skaláci pojedou nejdřív v pondělí večer až se po fesťáku uklidí a pivovar si odveze prázdné sudy. Já chci jet přes Kosovo a máme naplánováno se setkat teprve u jezera Ohrid v Severní Makedonii, jak se konečně tahle část bývalé Jugoslávie, rodiště Alexandra Velikého, nedávno dohodla s Řeckem o svém názvu. Nad podivnostmi světa politiky zůstává rozum často stát.

31. srpna

Dopoledne jsem od Míry převzal půjčenou rakouskou dálniční známku. Přilepil jsem ji nahoru doprostředka předního skla, kam se v Rakousku umisťuje. Musí být uhlazená bez nějakého faldu, protože dálniční policajti obzírají známky dalekohledy.

Vystoupení Pepy Klíče jsem sledoval z balkonu mlejna. Moc jsem z něho ale neměl, protože jsme se Skalákem probírali nad mapou naši letošní cestu. Letos vlastně máme desetileté výročí našeho nepřetržitého každoročního cestování. Tři první roky s námi jezdil i Čuňas, který se akorát ještě utrhnul předloni, když byla na řadě z evropských končin Korsika a Sardinie. Ale to jen dojel k Livornu, odkud jsme pak druhý den vypluli už sami se Skaláky trajektem do korsické Bastie. Zajímavé, že jsem Čuňase včera a ani dneska v Meziříčku neviděl, když fesťáky vždycky moderuje. Prý přijede pozdějc, říkal Míra.

Kolem jedné hodiny jsem už frčel na Znojmo. Než jsem vyrazil, tak jsem si aspoň potřásl rukou s Pepou Klíčem a pak podepsal jednomu klukovi knížku „Satori v Praze“, kterou mi přinesl. Ta vyšla v roce 1993 a je vidět, že má stále ještě své čtenáře. Shrnuje moje životní etapy za komunistické doby, kterou jsem prožíval přes její debilitu svobodně a na plné pecky po svém. Než jsem si čuchnul k undergroundu, tak jsem třeba pásl ovce na Slovensku a jezdil s koňmi na horských boudách v Krkonoších. I teď je mým heslem: Být, než mít!

Ještě na mlejně jsem zjistil, že jsem doma zapomněl nabíječku na mobil do zapalovače v autě. Tak jsem ve Znojmě pátral, kde bych ji koupil, musím být se Zdeňkou ve spojení aspoň telefonicky. Ale i se Skaláky, kdybych se třeba někde oddělil na Krétě do hor, kam Míra nerad s Meďourem zajíždí. A že je tam ve vnitrozemí hor požehnaně, nejvyšší Psiloreitis má skoro 2500 m. A skalních soutěsek je tam také neurekom, jak se po Slovensku hovorí.

Já jsem po otci Slovák, a možná mi koluje v krvi i dávná osmanská příměs. Když jsme se Skaláky byli prvně v Turecku, tak jsme tam narazili na moje jméno, prezentované na kamionech a také v jednom přímořském letovisku. Písmeno s ve jménu Kostúr se píše sice na spodku s malým ocáskem: ş, nebo se i změní na ç, a oboje se vyslovuje změkčeně, tedy: Koštúr či Kočtúr. Evidentní podobnost tu určitě je. V tom letovisku se mladému recepčnímu nelíbilo, že jsme tam zaparkovali, ale když jsem mu ukázal pas, tak se postavil do pozoru: myslel, že jsem majitel. V 17 stol. nejspíš nějaká slovenská děvucha při výbojích Turků podlehla kouzlu mladíka z Anatolie, nebo byla vydána všanc choutkám v harému beje.

Ovšem teď v sobotu měly zlínské prodejny s elektronikou zavřeno. Místní Datart zavřel v poledne. Elektro naproti Kauflandu, k němuž jsem zajel doplnit potravinovou zásobu ještě konzervami fazolí, mělo sice otevřeno, ale pro můj předpotopní mobil už autonabíječky nevedly. U benzínky při příhraničním obskurním obludáriu Hatě také ne, ale dostal jsem typ, abych to zkusil v tamní vietnamské tržnici.

Tam jsem nabíječku skutečně sehnal. Stála tři stovky a byla dokonce vybavena řadou kablíků pro nabíjení různých elektronických zařízení jako např. pro notebooky či pro nabíjecí baterie pro digitální fotoaparát atd. Než jsem zaplatil, tak majitel krámu zašel se mnou s nabíjecím instrumentem k jeho autu, aby se ověřilo, že funguje. Znáte to úsloví: Důvěřuj, ale prověřuj!

Tahle slova našla uplatnění ještě i v Rakousku asi deset kilometrů před městem Hollabrunn. Zakoupená autonabíječka nabíjela mobil o stošest, ale v mysli mi nyní vytanulo, že při prohledávání malého ruksaku, kde mám uloženy ostatní elektronická heblata, jsem nikde nezavadil pohledem o foťák. Tam bych ho ale určitě nedal, nejspíš je v staré vojenské atomtašce, kterou stále používám z dob komunismu pro knihy do vlaku atp.

Na mlejně mě nenapadlo digitál značky Canon na focení vytáhnout. Věnoval mi ho Skalák při první cestě do Turecka, když mi odešel v Bulharsku čínský křáp na kinofilm. Digitál měl vadu, že se mu při zapnutí nezvedala ochranná clona, takže se jí muselo pomáhat prstem. Brzy jsem si ale na tuhle závadu zvykl a nakonec ji později odstranil, když jsem odstřihl povylezlý konec drátku, který to způsoboval. Teď pro změnu se clona vůbec nezavírá, tak musím dávat bacha na objektiv, aby se nezašpinil. O daleko horší závadě, která nastala loni v Arménii, se zmíním později.

Před Hollabrunnem došlo tedy k prověření důvěry v moje kognitivní schopnosti v mých 76 letech, které 8. září poposkočí o jeden roček dál. Zastavil jsem a po atomtašce, kde se digitál nenacházel, jsem obrátil všechno v autě naruby. Bylo jasné, že mimo zapomenuté nabíječky na mobil se přes 130 km odtud nachází v České republice důkaz, že jsem už skutečně zesenilněl. Zapomenout jednu ze základních cestovních propriet!

Co teď? Při první cestě se zcela novým auťákem Jimny, který jsem zakoupil z amerického dědictví za půl milionu, jsem projel celou Skandinávii také bez fotoaparátu. Ale to bylo záměrně, když jsem si řekl, že mi bude stačit uložení v hlavě. Pak jsem toho litoval, protože jsem se během cesty rozepsal ze stručných poznámek až do cestopisného rukopisu.

Málem jsem ho udal i bez fotek, jenže dneska bez vizuální dokumentace je zbytečné utrácet čas psaním. To nakonec platí i pro cestopisy s fotkami. Mně jeden vyšel o americkém jihozápadě a sekvojích, ale další by skončily v šuplíku, kdybych se nenaučil vyrábět e-knihy. K dispozici ovšem nemám takovou masivní reklamní kampaň, jakou vyrábí Albatros pro svého Zimburu, který už nikdy nepůjde pěšky Gruzií a Armenií. Do prdele, to jsem ale idiot!

Takhle jsem si nadával do pitomců a debilů skoro celou cestu, co jsem to hnal Rakouskem na České Velenice a pak k Českým Budějovicím. Říkal jsem si, to nemůžu vůbec nikomu zmínit, jaký jsem korunovanej vůl. Byl bych nutně považovaný za naprostého blba. Když jsem jel už na Třeboň místo přes Gmünd a Trhové Sviny, tak se mi rozleželo v hlavě, že to zapomenutí a harcování nazpátek domů pro foťák a i zbytečně projetý benzín je vlastně prča, byť notně šibeniční. Sranda musí být i na smrtelný posteli!

Do Chmelný jsem dorazil kolem sedmý večer. Říkal jsem si, to jsem zvědavej, jestli jsem takový hňup, že jsem foťák přehlídnul na stole v kuchyni. Takový ňouma, zaplať pánbůh, ještě nejsem, byl v regále v knihovně, kde ho skladuju. Nabíječka na mobil byla také na svém úložném místě. Mám teď aspoň dvě pro případného strýčka Příhodu.

Navečeřel jsem se z nákupu v supermarketu Penny v Třeboni a setřel i louži a vylil roztátý led z kastlíků v lednici, protože jsem neměl včera už čas ji úplně rozmrazit. Proto jsem to taky slízl od své dcery Rút – dnešní majitelky domu, který jsem jí před lety daroval – když jsem jí to telefonicky ze mlejna oznámil. Byla úplně na nervy, že lednice zplesnivý, protože jsem jí nechal zavřenou, aby z ní roztátá voda nevytékala. Měla sem přijet z Prahy, kde bydlí, až někdy v půlce září.

Protože jsem s ní občas na kordy, tak jsem ji nechal pár dnů smažit ve vlastní šťávě. Pak jsem jí nejspíš až z Řecka poslal esemesku, že kvůli zapomenutému foťáku jsem lednici nakonec uvedl do patřičného stavu. Já ti dám, že mě dáš do ústavu, jak jednou drze řekla. Loni dokonce z ní vypadlo, abych nepočítal s tím, že se bude vyskytovat u mýho smrtelnýho lože. Teda Rútová – tak jsem jí říkal v dětství inspirován Machem a Šebestovou – opováž se k mojí smrtelný posteli přiblížit. To bych určitě obživ.

Než jsem vyrazil znovu do Rakouska s tmou už na krku, zatelefonoval jsem Zdeňce. Pochlubil jsem se s návratem pro zapomenutý foťák. Hned sarkasticky pronesla: „To musíš napsat!“ Odpověděl jsem, že v prvních chvílích jsem to nikomu nechtěl říct, ale pak jsem si řekl, že je to vlastně neskutečná prdel. Na informaci, že poženu ještě teď Rakouskem až k maďarské hranici, tak řekla: „Kdybych s tebou jela, tak spíme dneska ve Chmelný!“

„A jak ti je?“ zeptal jsem se.

„Blbě, po těch práškách je mi špatně.“

Zamkl jsem znovu vrátka za trojicí svých holandských koz. Budou víc jak měsíc vypásat rozlehlý travnatý dvůr. Sedl jsem do auta a po Zdenčiných slovech jsem se rozjel opět se špatným svědomím. Já si jedu jako holomek do světa a ona s oteklou nohou od erysipelas, jak se latinsky tomu kožnímu svinstvu říká, chodí ještě do práce do Matrixu, jak té fabrice Mitas na výrobu pneumatik na Zahradním městě říkáme. Vstává v půl čtvrtý ráno, dělá tam uklízečku, a pak ještě večer jezdí do Vysočan na další úklid. Já bych takový život v žádném případě nevydržel!

Na maďarskou hranici jsem se přihnal kolem půlnoci. Tady jsem udělal záraz u pumpy Shell ještě na rakouské straně, kde jsem přespal. Dnešní story zakončím tím, že mě zapomenutý foťák stál ještě pokutu 70 euro. O přestupku překročení rychlosti jsem se dozvěděl ale až z dopisu, který na mě čekal při návratu ve schránce.

Jak jsem hnal od Hollabrunnu nazpátek do Česka, tak tam někde jsem nedodržel stanovenou rychlost 70 km/h. Buď jsem jí přehlídnul, nebo na ní kašlal. Naštěstí mi bylo naměřeno jen 91 km, překročit stovku, tak bych platil mnohem víc. Zase se muselo platit bankovním převodem, takže opět přišel ke slovu „Čepic“, muž Jany. Pro dnešek tedy: Dobrou noc!

1. září

Ráno jsem na maďarské hranici zaplatil dálniční matrici a švihal to pak na Györ. Původně jsem uvažoval jet po M1 až k okruhu kolem Budapešti a pak se spustit dolů na jih po M5 do Srbska kolem Szegedu. Nakonec jsem si to rozmyslel a uhnul u Györu na silnici č. 82 k východní části Balatonu.

Jana byla s rodinou o prázdninách v Bulharsku a říkala, že na hranicích u Szegedu je potkala hrozitánská celodenní zácpa kvůli Turkům z Německa, kteří vraceli z dovolených v Turecku. Proto jsem se nakonec rozhodl jet do Srbska přes hraniční přechod Subotica. Nejbližší trasa tam vede právě kolem té balatonské „louže“, jak tomu „maďarskému moři“ se Skalákem říkáme. Musí se tam ujít skoro kilometr mělčinou, než se dosáhne hloubky aspoň po pás. Je to každoroční oblíbená destinace balatonského rekreanta Čuňase.

Maďarsko je celé jedna rovina, ale k východnímu konci Balatonu se jede docela pěknou kopcovitou krajinou. Bylo teplo, tak jsem se chtěl v „louži“ někde smočit. Jenže všude kolem něho jsou letoviska a volný přístup je buď zadrátovaný anebo porostlý rákosím. Zastavil jsem na parkovišti až v Balatonkenese, kde byla pláž, která byla ale placená. Z tankování benzínu ráno na maďarské straně hranice mi zbylo něco málo forintů. Zašel jsem k plážovému vchodu kouknout, kolik se tam platí.

Co se pamatuju, tak to bylo víc jak 700 forintů, což je na české peníze kolem sto korun. Já měl v zbylých mincích něco přes 200 forintů. U pokladny stála menší fronta a zakoupené lísky kontroloval mladý zaměstnanec. Šel jsem k němu a zeptal se: „Do you speak english?“

Kývnul hlavou, tak jsem mu řekl: „I want to swim only. I will go in ten minutes back.“ Že se chci jen namočit a během deseti minut se vrátím. Ukázal jsem mu, že mám jen pár forintových drobáků. Mladík zašel k pokladně a společně s ním na mě vykoukla pokladní ve středních letech. Byl jsem jen v kraťasech, a protože mám ve svém věku ještě figuru a vizáž jako Alan Delon, byl jsem na pláž vpuštěn bez placení.

Čuňasova „louže“

Konečně po kilometru: 120 cm

Na pláži bylo docela našviháno. Slezl jsem po schůdcích do vody a vyčubil se. Do Čuňasova „rybníku“ jsem vlezl ještě jednou s foťákem, abych pořídil tu fotku s Maďarkami vystavující své vnady na madracích u cedule s označením hloubky. Kilometr daleko to sice nebylo, ale jako balatonskému vtipálkovi se mi to hodilo.

Abych splnil svou desetiminutovou lhůtu, tak jsem se proplétal mezi vyvalujícími plážisty nazpátek. Kraťasy jsem měl přehozené přes rameno a vykračoval jsem si v mokrých trenclích. Ty ještě s jedněmi jsem zakoupil na letošní krétský trip ve vietnamské prodejně v Českých Budějovicích. Měly tam dvojí sortu: jedny stály padesát korun a ty druhé polovičku, tedy 25 Kč. Cenový rozdíl byl v tom, že ty dražší měly zapínání poklopce s dvěma knoflíky a ty lacinější jen s jedním.

Jak si to špacíruju k východu z pláže, zabloudil mi zrak náhodně dolů na trencle. A co nevidím: z poklopce mi čouhá odhalený pinďour! Bleskurychle jsem ho zasunul a koukal, jestli mě nikdo neviděl. Nejspíš ne, protože jsem neslyšel kvílivou houkačku policejního vozidla, které by se hnalo zatknout obnažujícího se exhibicionistu. Knoflíkářské šetřily od řeky Mekong jsem proklel do horoucích pekel!

Stejný případ se mi stal jednou ve Francii, nebo v Portugalsku, teď už nevím. S Mírou se vracíme pláží od hladiny Atlantiku k autům a zrovna jako teď mi čouhalo z plavek to srandovní scvrklé znamení mužnosti. Dobroděj Skalák k tomu poznamenal: „Já jsem koukal, proč všechny ženský na mě otáčej hlavy. A ono to bylo na tebe!“

Než jsem odpoledne přejel do Srbska, Zatelefonoval jsem Zdeňce o dnešní balatonské srandě. Vyprskla smíchy: „Ještěže tě nezavřeli!“ a dodala: „Tak si ten poklopec zašij!“ Což jsem udělal až u jezera Ohrid půjčenou jehlou a nití od Šárky. Nezašil jsem ho ale celý, jen odspoda k vietnamskému knoflíku uprostřed. Nějaké větrání si v rozkroku musím přece nechat!

Když jsem dojel na konec Balatonu, pustil jsem se okreskou č. 64. Odbočuje se z ní pak na město Dunaföldvár, kde se přejíždí po železném mostě široký tok Dunaje. Zastavil jsem za ním a šel vyfotit obří šíf. Počkal jsem, až velká výletní loď v bílé barvě plující naproti se pro kontrast k tmavému šífu přiblíží, ale fotka se nepovedla.

Teď zmíním tu horší závadu foťáku. Loni v Arménii jsem zajel ještě před Jerevanem ke klášteru Khor Virap, který leží na úpatí hory Ararat v blízkosti turecké hranice. Nachází se tam podzemní hrobka, ke které vede desetimetrový kovový žebřík. Nevím, jak mě mohlo napadnout, mamlase, manipulovat s foťákem přímo u otvoru do osvětlené hlubiny. Chtěl jsem ho před sestupem po žebříku uložit do pouzdra, ale nechtěně jsem s ním o něj zavadil a vypadl mi z ruky. V té chvíli se mi zastavil srdeční tep!

Asi po třech metrech pádu, který jsem sledoval se zatajeným dechem, se ozvala velká prda, jak foťák narazil do železné příčle. S vlasy postavenými hrůzou jsem ještě slyšel několik dalších ran, než dopadl na dno hrobky. Slézal jsem po žebříku s přesvědčením, že z kovového těla digitálu naleznu tisíc rozlétlých střepů.

Výrobek firmy Canon, který mi dole podala mladá slečna, ale ty hrůzostrašné nárazy zázračně vydržel. Odneslo to pouze víčko, uzavírající prostor pro baterie, které se nakřáplo. Musím ho prstem nyní dotlačovat, protože je špatný kontakt na baterie. Focení je tak znesnadněné, takže foťák svedu obsluhovat v podstatě jen já. Abych se v cestopisu vyskytoval vyfocený i já, tak objektiv zaměřuju na sebe do skla nebo do zrcadla.

Pár kilometrů za obcí Solt jsem odbočil na silnici č. 53, která vede přímo už k srbské hranici u Subotice. Projede se ještě město Kiskuhalas, kde se ve zdejším Tescu nachází směnárna. Loni jsem tam také směnil eura, abych měl peníze na benzín. Při výjezdu z města je též pumpa.

Tam mě ale nyní dožrali, protože jsem chtěl k deseti tisícové bankovce přidat i ty dvě kovové forintové stovky, co jsem ještě měl. Chtěl jsem se jich zbavit, ale blbštajn pumpař mi k nim přidal další. A to budu ještě muset směňovat srbské dináry a i ty makedonské. V Kosovu mají naštěstí jako měnu eura.

Ty forintové drobáky jsem udal u pumpy v Tombě, jak se jmenuje maďarská strana hranic. Asi tam koukali, když jsem vzal jenom tři litry benzínu natural 95. Zbylo mě akorát čtyři tisíce forintů v papíru a ty upotřebím při zpáteční cestě z Kréty.

Při hraniční kontrole na srbské straně jsem učaroval tamní pohraničnici. Bylo horko, tak jsem seděl v autě bez trika a ona ukazovala, že vjíždět do Srbska polonahý je nepatřičné. Nevím, co by dělala, kdybych měl na sobě tu přehlídku nejrůznějších ženských poprsí, která ležela pohozená vedle na mém loži. Neregistroval jsem, jaké dudy má ona: jestli Luftballons či Honigmelonen, to snad nemusím z němčiny překládat, nebo mückenstichen, což jsem ve slovníku nenašel, ale řekl bych, že to znamená: žehlící prkno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva kreténi na Krétě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.