Druhá nadácia

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Isaak Asimov

Druhá nadácia – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Isaac Asimov

Z angličtiny preložil Patrick Frank

Copyright © 1953, 1981 by the Estate of Isaac Asimov

Illustration de couverture Alain Brion © Éditions Gallimard

Translation © Patrick Frank, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1917-9

ISBN e-knihy 978-80-566-1966-7 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1967-4 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1965-0 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

DRUHÁ NADÁCIA [...] Prvá Nadácia vznikla na periférii, kde bolo Impérium najslabšie, jeho civilizačný vplyv najmenší, jeho bohatstvo a kultúra takmer nulové. [...] Hari Seldon založil druhú Nadáciu, aby udržiavala, vylepšovala a rozširovala jeho dielo. [...] Cieľom druhej Nadácie mala byť ochrana plánu pred nepriateľmi.

Pamiatke Johna W. Campbella Jr.

(1910 – 1971)

Prológ

Prvé Galaktické impérium pretrvalo desiatky tisíc rokov. Všetky planéty galaxie zahrnulo pod svoju vládu – niekedy tyranskú, inokedy benevolentnú, no vždy kvalitne organizovanú. Všetci časom zabudli, že môže jestvovať aj iná forma existencie.

Všetci, až na Hariho Seldona.

Hari Seldon bol posledný veľký vedec prvého Impéria. Bol to on, kto naplno rozvinul vedeckú disciplínu nazývanú psychohistória. Jeho veda predstavovala kvintesenciu, najhlbšie jadro sociológie – ľudské správanie sa v nej redukovalo na matematické rovnice.

Konanie jednotlivca je nepredvídateľné, ale Seldon zistil, že správanie dostatočne veľkého davu sa dá štatisticky spracovať. Čím väčší dav, tým vyššia úroveň dosiahnutej presnosti. No a on pracoval s masami na úrovni celej galaxie, ktoré sa v tom čase rátali na kvintilióny.

Bol to on, kto napriek všetkému zdravému rozumu a všeobecnému presvedčeniu predpovedal, že úžasné Impérium, ktoré vyzeralo skalopevne, v skutočnosti už dávno upadlo do štádia rozpadu a zmaru. Predpovedal (alebo vypočítal svojimi rovnicami a interpretoval z ich symboliky, čo je to isté), že ak galaxii nikto nepomôže, čaká ju tridsaťtisíc rokov anarchie a utrpenia, kým sa v nej znova objaví jednotná vláda.

Rozhodol sa, že túto situáciu napraví – zvráti aktuálny stav, čo v konečnom dôsledku obnoví poriadok a civilizáciu nie za tridsať, ale za jedinú tisícku rokov. S týmto cieľom založil dve vedecké kolónie, ktoré nazval jednoducho Nadácia. Celkom úmyselne ich umiestnil na „opačné konce galaxie“. Jedna vznikla priamo pred očami verejnosti, takpovediac vo svetle reflektorov. Existencia druhej rýchlo zanikla v hlbokom tichu.

Romány Nadácia a Nadácia a Impérium opisujú prvé tri storočia prvej Nadácie. Vznikla ako malá komunita encyklopedistov stratených v prázdnote galaktickej periférie. Pravidelne tam čelila krízam, v ktorých jej rozhodovanie obmedzovali premenné faktory ľudských vzťahov v kombinácii so spoločenskými a s ekonomickými trendmi danej doby. Mohla sa posunúť len istým smerom, a keď to urobila, zakaždým sa pred ňou otvorili celkom nové obzory. Všetko išlo podľa plánu dávno mŕtveho Hariho Seldona.

Prvá Nadácia mala nepomerne vyššiu úroveň vedy ako zvyšok galaxie, a tak postupne ovládla barbarské planéty vo svojom okolí. Úspešne čelila vojnovým vládcom, ktorí využili rastúcu anarchiu a odtrhli sa od umierajúceho Impéria. Úspešne čelila aj zvyškom samotného Impéria pod velením posledného silného imperátora a posledného schopného generála.

Potom však musela čeliť niečomu, čo nedokázal predpovedať ani veľký Hari Seldon – obrovskej moci jediného človeka či skôr mutanta. Tento tvor známy pod prezývkou Mul sa narodil so schopnosťou meniť emočné nastavenie ľudskej mysle. Z najtrpkejších nepriateľov si robil najoddanejších sluhov. Žiadna armáda sa mu nemohla postaviť, lebo po jeho zásahu to jednoducho nechcela. Pod jeho tlakom padla aj prvá Nadácia a Seldonov plán sa rozpadal.

Stále však ostávala záhadná druhá Nadácia – cieľ všetkého pátrania. Mul ju musí nájsť, aby ovládol celú galaxiu. Verný zvyšok prvej Nadácie ju musí nájsť, aby mu v tom zabránil. Ale kde? To nik nevie.

Kniha, ktorú držíte v rukách, je príbehom pátrania po druhej Nadácii.

1. časť
Mulovo pátranie

MUL [...] Po páde prvej Nadácie sa začali rysovať aj pozitíva Mulovho režimu. Keď sa Galaktické impérium definitívne rozpadlo, bol to práve Mul, kto vytvoril historicky prvý zjednotený sektor vesmíru v skutočne imperiálnom štýle. Predchádzajúce obchodné impérium porazenej Nadácie bolo nesúdržné a veľmi rozmanité, aj keď mu z úzadia napomáhali predpovede psychohistórie. Nedá sa porovnať s pevne riadenou Úniou svetov s Mulom v čele, najmä počas takzvanej „éry pátrania“ [...]

galaktická encyklopédia*

* Všetky citácie z Galaktickej encyklopédie sú reprodukované zo 116. vydania z roku 1020 n. l. Použité s dovolením Galaktickej tlačovej služby na Terminuse.

1
DVAJA MUŽI A MUL

Encyklopédia hovorí o Mulovi a jeho impériu ešte oveľa viac, takmer nič z toho sa však netýka priamo našej témy a väčšina je aj tak na naše účely jednoducho nezaujímavá. Heslo rozoberá najmä ekonomické podmienky, ktoré viedli k vzostupu „Prvého občana Únie“, ako znel Mulov oficiálny titul, a ekonomické zmeny, ktoré rozbehla jeho vláda.

Ak sa jeho autor aj pozastavil nad obrovskou rýchlosťou, akou Mul prišiel k moci – z ničoho na kolosálne panstvo za päť rokov –, tak to pred čitateľom tají. Ak ho ešte väčšmi zaskočilo, že sa Mul rovnako rýchlo vzdal ďalšej expanzie v prospech konsolidácie dobytých území, nedáva to najavo.

Preto necháme Encyklopédiu bokom a vlastným tempom a spôsobom budeme pokračovať v dejinách Veľkého medzivládia – obdobia medzi prvým a druhým Galaktickým impériom. Začneme na konci piatich rokov konsolidácie.

Z politickej stránky je Únia pokojná. Z ekonomickej prosperuje. Málokto by vymenil mier počas Mulovho pevného zovretia za chaos, ktorý mu predchádzal. Vo svetoch, ktoré pred piatimi rokmi poznali Nadáciu, možno panuje istá nostalgia, no nič viac. Vodcovia Nadácie sú mŕtvi, ak sa nedali na nič využiť, a konvertovaní, ak sa na niečo predsa len hodili.

Z konvertitov je najužitočnejší Han Pritcher, z ktorého je teraz generálporučík.

Za čias Nadácie bol Pritcher iba kapitán a člen ilegálnej demokratickej opozície. Keď Nadácia bez krviprelievania padla, bojoval proti Mulovi ďalej. Teda, až kým ho Mul neobrátil na svoju stranu.

Nebola to obyčajná konverzia, pri akej človeka presvedčia argumenty druhej strany. Zmenil sa, pretože Mul bol mutant s mentálnymi schopnosťami, vďaka ktorým vedel meniť myslenie obyčajných ľudí, ako sa mu zachcelo. Oni však boli celkom spokojní. Mali dojem, že je to tak správne. Už samotná spokojnosť s konvertovaním bola jeho základným symptómom, no Han Pritcher sa oň už jednoducho nezaujímal.

Teraz sa vracal z piatej veľkej expedície do nekonečnej galaxie za hranicami Únie s úprimnou radosťou veterána hviezdnych ciest a spravodajských služieb, ktorý môže konečne podať hlásenie Prvému občanovi. Na tvári, ktorá vyzerala ako z tmavého dreva bez vláken, ktoré sa nemôže usmiať bez toho, aby popraskalo, to nebolo vidieť, no vonkajšie prejavy vlastne ani neboli potrebné. Mul videl aj najmenšie detaily ľudských emócií rovnako dobre, ako normálny človek tik v oku druhého.

Pritcher nechal vzdušné vozidlo v starých vicekráľovských hangároch a do paláca šiel pešo, presne ako mu kázali. Necelé dva kilometre šliapal vedľa rovnej vidieckej cesty – tichej a prázdnej. Vedel, že ani v obrovských priestoroch palácového areálu nie je jediný strážca, jediný vojak, jediný ozbrojenec.

Mul nepotreboval ochranu.

Mul sa vedel najlepšie a najúčinnejšie chrániť sám.

Pritcherovi zneli v ušiach vlastné tlmené kroky a pred ním sa dvíhali neuveriteľne vysoké, neuveriteľne kovové a neuveriteľne pevné steny paláca. Všetko v ňom bolo prehnané a takmer až hektické krivky jeho oblúkov prezrádzali, že sa inšpiroval architektúrou neskorého imperiálneho obdobia. Týčil sa ako mohutná pevnosť nad prázdnymi pozemkami a preľudneným mestom na obzore.

V paláci bol jeden muž – jeden jediný – s neľudskými mentálnymi schopnosťami, od ktorých závisela nová šľachta a vlastne aj celá štruktúra Únie.

Masívne hladké dvere sa pred generálom nehlučne odsunuli, takže smel vojsť. Vykročil na širokú, bohato zdobenú rampu, ktorá sa pod ním sama pohla. Bez akéhokoľvek hluku stúpal na poschodie. Nakoniec sa postavil pred malé, obyčajné dvere Mulovej komnaty v najvyššej palácovej veži.

Otvorili sa...

Bail Channis bol mladý a ešte neprešiel konverziou. Inak povedané, jeho emočné nastavenie Mul doposiaľ nezmenil podľa svojich potrieb. Ostalo presne také, aké mu zanechali predkovia a upravilo prostredie, v ktorom vyrastal. Bol s ním celkom spokojný.

Nemal ešte ani tridsať a v hlavnom meste sa tešil vynikajúcemu postaveniu. Bol fešák a vedel byť vtipný, takže nemusel dlho čakať na úspech v lepšej spoločnosti. Bol aj inteligentný a vyrovnaný, a preto mal úspech u Mula. Oboje ho nesmierne tešilo.

No a teraz si ho Mul prvý raz zavolal na osobnú audienciu.

Nohy ho niesli po dlhej lesklej ceste k vysokým, lákavo lesklým vežiam z nadýchaného hliníka, ktoré boli kedysi sídlom kalganského vicekráľa, keď vládol vo svojom mene. Dnes to bola rezidencia Prvého občana Únie, vládnuceho svojej vlastnej ríši.

Channis si ticho hmkal do kroku. Nepochyboval, o čo pôjde. Samozrejme, že o druhú Nadáciu! O to všeobjímajúce strašidlo, ktoré dokázalo Mula zastaviť v politike nekonečnej expanzie a prinútiť ho, aby miesto nej začal so statickou opatrnosťou. Oficiálne sa jej hovorilo „konsolidácia“.

Samozrejme, kolovali všelijaké klebety. Tie sa nikdy nedajú celkom zastaviť. Mul sa chystá znova prejsť do ofenzívy. Mul zistil, kde sa skrýva druhá Nadácia, a pripravuje útok. Mul sa s druhou Nadáciou dohodol na rozdelení galaxie do sfér vplyvu. Mul došiel k záveru, že druhá Nadácia neexistuje a nič mu už nebráni v ovládnutí celej galaxie.

Nemalo význam špekulovať nad rečami, ktoré človek zachytí v nejednom salóne. Vlastne to ani nebolo prvý raz, čo sa takéto klebety rozmohli. Teraz však vyzerali dôveryhodnejšie a všetky slobodné, expanzívne duše, ktoré prekvitajú za vojny a chradnú v mieri, sa im od srdca tešili.

Patril k nim aj Bail Channis. Vôbec sa tej záhadnej druhej Nadácie nebál. Vlastne sa nebál ani samotného Mula a rád sa tým chválil. Niektorí možno neschvaľovali, že je taký mladý a má sa tak dobre, a zlomyseľne čakali, kedy tomuto veselému sukničkárovi Mul spočíta všetky vtipy na margo svojho vzhľadu a života v ústraní, ktorými Bail ohuroval spoločnosť. Nik sa k nemu neodvážil pridať a len málokto sa otvorene zasmial, no keď sa mu nič nestalo, jeho reputácia primerane rástla.

Teraz si vymýšľal slová k melódii, čo si hmkal do kroku. Nemali zmysel, ale vždy sa vracali k tomu istému refrénu: „Druhá Nadácia, spupná galaxia, hrozí kolízia.“

Došiel k palácu.

Masívne hladké dvere sa pred ním nehlučne odsunuli, takže smel ísť ďalej. Vykročil na širokú, bohato zdobenú rampu, ktorá sa pod ním sama pohla. Bez akéhokoľvek hluku stúpal na poschodie. Nakoniec sa postavil pred malé, obyčajné dvere Mulovej komnaty v najvyššej palácovej veži.

Otvorili sa...

Muž, ktorý nemal iné meno ako Mul a iný titul ako Prvý občan Únie, sa pozeral na svetlá vznešeného mesta na obzore. Stena pred ním vyzerala zvonka ako obyčajné murivo, znútra však bola ako číre sklo.

Na čoraz temnejšej oblohe sa objavovali hviezdy a ani jedna z nich mu nepatrila.

Trpko sa nad tou predstavou pousmial. Patria niekomu, koho videl len málokto.

Mul nebol človekom, na ktorého je radosť sa pozerať – takým, na ktorého sa dá hľadieť bez posmechu. S výškou meter sedemdesiattri vážil sotva päťdesiatpäť kíl. Jeho končatiny vyzerali ako kostnaté steblá, čo nemotorne vytŕčajú z nezdravo chudého trupu. Vychudnutej tvári dominoval ozrutný nos pripomínajúci zobák papagája.

Celkový dojem narúšali iba jeho oči. Boli jemné, čo sa vôbec nehodí k najväčšiemu dobyvateľovi v celej šírej galaxii, a nikdy sa mu z nich nestratil akýsi divný smútok.

V meste na obzore sa dal nájsť všetok prepych a zábava luxusného hlavného mesta zámožnej planéty. Mohol si nechať hlavné mesto v Nadácii, lebo tá bola aj tak jeho najväčšou korisťou, no Terminus ležal ďaleko na okraji galaxie. Kalgan sa nachádzal bližšie k stredu, mal dlhú tradíciu sídla aristokracie a viac mu vyhovoval po strategickej stránke.

Ani vo svojich tradičných radovánkach, ktoré vďaka nevídanej prosperite nabrali na intenzite, však nenachádzal pokoj ani potešenie.

Báli sa ho, poslúchali ho a možno ho aj rešpektovali – z bezpečnej vzdialenosti. Kto sa však naňho dokázal pozerať bez pohŕdania? Iba tí, ktorých osobne konvertoval. A akú hodnotu má ich umelá vernosť? Bola bez chuti, bez duše. Mohol si nabrať akékoľvek tituly a vymyslieť akékoľvek rituály, ani tým by však nič nezmenil. Lepšie – alebo aspoň o nič horšie – bolo stať sa jednoducho Prvým občanom a ukryť sa pred svetom.

Nečakane v ňom vzkypel hnev, silný a brutálny. Nesmú mu upierať žiadnu časť galaxie! Päť rokov ostal zahrabaný tu, na Kalgane, lebo sa desí neviditeľnej vesmírnej hrozby, záhadnej druhej Nadácie. Ale už má tridsaťdva rokov! Nebol starý – ešte nie, ale cítil sa tak. Jeho telo bolo aj napriek mentálnym schopnostiam mutanta veľmi chatrné.

Chce každú hviezdu! Každú, ktorú vidí, aj všetky, ktoré vidieť nemôže. Všetky musia patriť iba jemu!

Pomstí sa všetkému a všetkým. Pomstí sa ľudstvu, ku ktorému nikdy nepatril. Pomstí sa galaxii, do ktorej nezapadá.

Nad hlavou mu chladne zablikala varovná kontrolka. Mohol sledovať, ako sa k nemu blíži muž, čo vošiel do paláca, a zároveň, akoby pološero ešte viac zosilňovalo jeho špeciálne schopnosti, cítil v mozgu príval cudzích emócií.

Bez problémov rozoznal, kto k nemu ide. Bol to Pritcher.

Kapitán Pritcher kedysi slúžil Nadácii. Byrokrati zahnívajúcej vlády ho ignorovali a miesto neho povyšovali všetkých ostatných. Mul ho vytiahol z tohto bahna aj nudnej práce drobného špióna. Urobil z neho plukovníka a potom generála, takže dnes už jeho aktivity pokrývali celú galaxiu.

Dnešný generál Pritcher býval kedysi odbojný povstalec, potom však bezvýhradne prešiel k Mulovi. Nespravil to však preto, lebo tým viac získal, ani z vďačnosti či spoločného presvedčenia – prešiel na druhú stranu preto, lebo ho Mul konvertoval.

Mul si veľmi dobre uvedomoval silnú a nemennú vrstvu emócií, ktoré ovplyvňujú každú generálovu myšlienku. Pred piatimi rokmi mu ju sám vložil do hlavy. Hlboko pod ňou sa dali rozoznať pozostatky jeho pôvodnej tvrdohlavosti, individuality, netrpezlivosti a idealizmu, tie však medzičasom oslabli natoľko, že ich mal problém odhaliť aj sám Mul.

Dvere sa otvorili a Mul sa obrátil. Priesvitná stena sa zakalila a purpurovú farbu neskorého večera nahradila ostrá biela žiara jadrovej energie.

Han Pritcher si sadol na miesto, na ktoré ukázal jeho nadriadený. Pred Mulom sa nik nemusel klaňať, kľakať si či používať honosné tituly a oslovenia. Mul bol jednoducho Prvý občan a oslovovali ho „pane“. V jeho prítomnosti ste mohli sedieť, ba dokonca sa mu aj obrátiť chrbtom, keď už na to prišlo.

Pre Hana Pritchera to znamenalo ďalší dôkaz sebaistoty a moci tohto človeka. Napĺňalo ho to nesmiernou spokojnosťou.

Mul povedal: „Včera som dostal vašu záverečnú správu. Nemôžem poprieť, že na mňa zapôsobila dosť deprimujúco, Pritcher.“

Generál zvraštil obočie. „Áno, to si viem predstaviť. Neviem však, k akým iným záverom by som mohol dospieť. Druhá Nadácia jednoducho neexistuje, pane.“

Mul sa nad tým zamyslel a pomaly pokrútil hlavou ako už mnohokrát predtým. „Stále tu sú dôkazy od Eblinga Misa. Stále tu sú výsledky jeho výskumu.“

Nebolo to nič nové. Pritcher celkom neutrálne vyhlásil: „Mis bol možno najväčší psychológ celej Nadácie, oproti Harimu Seldonovi však nič neznamenal. V čase, keď skúmal Seldonovu prácu, bol pod vplyvom umelej stimulácie priamo z vášho mozgu. Možno ste ho dotlačili priďaleko. Musel sa skrátka pomýliť, pane.“

Mul si vzdychol a trúchlivo vystrčil hlavu na krku ako stonka. „Kiežby žil ešte o minútu dlhšie! Práve sa mi chystal povedať, kde je druhá Nadácia. Vedel to, o tom nepochybujem. Nemusel by som sa stiahnuť. Nemusel by som donekonečna vyčkávať. Toľko strateného času! Päť rokov a stále nič!“

Pritcher nemohol priveľmi kritizovať túto slabinu svojho vládcu – bránila mu v tom mentálna kontrola, pod ktorou sa nachádzal. Miesto toho ho len rozrušila. Namietol: „Ale aké iné vysvetlenie by tu ešte mohlo byť, pane? Päťkrát som sa vydal do galaxie. Trasu ste mi určili vy osobne. Preveril som všetko do posledného asteroidu. Pred tristo rokmi Hari Seldon zo starého umierajúceho Impéria založil dve Nadácie, ktoré mali slúžiť ako jadro novej, lepšej ríše. Sto rokov po Seldonovi bola prvá Nadácia – ktorú tak dobre poznáme – známa po celej periférii. Stopäťdesiat rokov po Seldonovi – v čase posledného boja so starým Impériom – bola známa po celej galaxii. Dnes je to už tristo rokov... a kde je tá záhadná druhá Nadácia? Nepočuli o nej ani v najzapadnutejších kútoch najvzdialenejších galaktických vírov.“

„Ebling Mis vravel, že sa ukrýva pred svetom. Iba prísne utajenie vie z jej slabosti urobiť silu.“

„Takéto hlboké utajenie je tak málo pravdepodobné, že hovorí skôr o neexistencii ako o čomkoľvek inom.“

Mul k nemu zdvihol oči s prenikavým, ostrým pohľadom. „Nie. Existuje!“ Prísne naňho ukázal kostnatým prstom. „Musíme trocha zmeniť taktiku.“

Pritcher sa zamračil. „Chcete po nej ísť osobne? To dôrazne neodporúčam!“

„Nie. Samozrejme, že nie osobne. Pôjdete vy – posledný raz. Vezmete však so sebou ešte niekoho, s kým sa budete deliť o velenie.“

Nasledovalo hlboké ticho, kým sa znova neozval Pritcher. „Koho, pane?“

„Mladého muža z tohto sveta, z Kalganu. Baila Channisa.“

„O tom som ešte nikdy nepočul, pane.“

„Áno, to mi je jasné. Rýchlo mu to však myslí, je ambiciózny – a nie je konvertovaný.“

Pritcher na moment zabudol zavrieť ústa. „Nechápem, prečo by to mala byť výhoda.“

„A predsa je, generál. Ste vynaliezavý a skúsený muž. Dobre ste mi slúžili, ale ste konvertovaný. Vašou motiváciou je iba nútená vernosť voči mne, ktorej sa jednoducho nedokážete zbaviť. Spolu so svojimi vlastnými motívmi ste prišli ešte o niečo ďalšie – o istú formu vnútornej motivácie, ktorá sa jednoducho nedá nahradiť.“

„Nič také necítim, pane,“ vyhlásil Pritcher zamračene. „Veľmi dobre si pamätám, aký som bol, keď som ešte stál proti vám. Nemám pocit, že by som bol teraz menejcenný.“

„Prirodzene.“ Mulovi sa tvár vykrivila do úsmevu. „Vy to totiž posudzujete len čisto subjektívne. Tento Channis je však ambiciózny a jeho ambíciou je dosiahnuť niečo sám pre seba. Dá sa mu dokonale veriť v tom, že nebude verný nikomu okrem seba samého. Vie, že sa vezie k úspechu na krídlach môjho fraku, a urobí všetko, aby posilnil moju moc, lebo to preňho znamená o to dlhšiu cestu a úžasnejšiu konečnú stanicu. Ak pôjde s vami, pridá do pátrania svoju vnútornú motiváciu – túžbu prospieť sebe samému.“

„Ale potom,“ nedal sa len tak odbiť Pritcher, „prečo jednoducho nezrušíte moju konverziu, ak ma to môže nejakým spôsobom vylepšiť? Teraz už azda nebudem nedôveryhodný.“

„To neprichádza do úvahy, Pritcher. Kým budete na dosah ruky – alebo na dostrel anihilátora –, ostanete stopercentne konvertovaný. Keby som vás z toho oslobodil, do minúty by bolo po mne.“

Generálovi sa od hnevu roztiahli nozdry. „Bolí ma, že si o mne myslíte niečo také.“

„Nechcel som vás raniť, ale v tomto stave si jednoducho nedokážete uvedomiť, aké by boli vaše pocity, keby ste mohli konať na základe vlastnej vnútornej motivácie. Ľudská myseľ sa podvedome bráni ovládaniu zvonka. Práve preto nemôže bežný ľudský hypnotizér nikoho zhypnotizovať proti jeho vôli. Ja to dokážem, pretože nie som bežný hypnotizér, a verte mi, rozhodne by som nechcel čeliť odporu, ktorý momentálne nedokážete prejaviť a vlastne ani necítite, že vo vás je.“

Pritcher zvesil hlavu. Nemohol s tým nič robiť a ten pocit v ňom rástol ako sivá, bolestná depresia. S námahou zo seba vysúkal: „Ako však môžete veriť tomu človeku, tomu Channisovi? Myslím celkom – tak, ako veríte mne vďaka konverzii?“

„Nuž, celkom mu asi veriť nemôžem. Preto s ním musíte ísť aj vy. Viete, Pritcher...“ Mul sa usadil do hlbokého kresla, v ktorom pôsobil ako oživnuté špáradlo. „... keby narazil na druhú Nadáciu, keby mu napadlo, že získa viac, ak sa spojí s ňou a nie so mnou... Už chápete?“

Generálovi sa v očiach objavila iskra hlbokej spokojnosti. „To je už lepšie, pane.“

„Presne tak. Ale pamätajte, že musí mať pokiaľ možno voľné ruky.“

„Rozumiem.“

„A... Ehm, Pritcher... Ten mladý muž je pôvabný, príjemný a extrémne okúzľujúci. Pritom je však nebezpečný a bezohľadný. Nestavajte sa mu do cesty, ak nie ste pripravený urobiť to poriadne. To je všetko.“

Mul ostal v miestnosti sám. Nechal svetlá pohasnúť a stena pred ním sa opäť premenila na zvnútra priehľadné okno. Obloha už bola celkom purpurová a mesto vyzeralo ako šmuha svetla na obzore.

Načo je to vlastne dobré? Aj keby ovládol všetko, čo sa dá... Čo s tým? Vari zabráni mužom ako Pritcher, aby sa nosili vzpriamene a hrdo, aby boli silní a sebaistí? Príde vari Bail Channis o svoj parádny vzhľad? Bude on sám niečo viac ako teraz?

Preklínal svoje pochybnosti. O čo mu vlastne ide?

Nad hlavou mu chladne zablikala varovná kontrolka. Mohol sledovať, ako sa k nemu blíži muž, čo vošiel do paláca, a zároveň, akoby pološero ešte viac zosilňovalo jeho špeciálne schopnosti, cítil v mozgu príval cudzích emócií.

Bez problémov rozoznal, kto k nemu ide. Bol to Channis. Mul v ňom necítil ani náznak uniformity, iba primitívnu rozmanitosť silnej mysle, nedotknutej a netvarovanej iným ako myriadou najrôznejších vplyvov vesmíru, v ktorom vznikala. Vnímal ju ako spleť vĺn a záhybov. Na povrchu bolo cítiť opatrnosť – tenkú vrstvu, ktorá ju vyrovnávala a zahladzovala –, hneď pod ňou sa však rysovali náznaky cynického grobianstva. Pod nimi sa zase nachádzal hrubý pás vlastných záujmov a sebalásky, miestami pretkaný krutým humorom, a pod tým všetkým hlboká zásoba ambícií.

Vedel, že do tej mysle môže siahnuť a zastaviť jej tok, vytrhnúť jednotlivé časti a nasmerovať ich celkom inam, niečo vysušiť a iné zase zavlažiť. Ale načo? Ak prinúti Channisa skloniť hlavu v najúprimnejšom obdive, zmení tým niečo na svojom grotesknom vzhľade, pre ktorý sa vyhýba dňom a miluje noci? Prestane sa ukrývať v hĺbke impéria, ktoré mu neodškriepiteľne patrí?

Dvere sa otvorili a Mul sa obrátil. Priesvitná stena sa zakalila a purpurovú farbu neskorého večera nahradila ostrá biela žiara jadrovej energie.

Bel Channis sa ležérne usadil a vyhlásil: „Je to pre mňa nie celkom nečakaná česť, pane.“

Mul si pošúchal raťafák štyrmi prstami naraz. Jeho reakcia vyznela trocha podráždene: „A to už prečo, mladý muž?“

„Asi som mal predtuchu alebo čo. Teda, ak nechcem pripustiť, že dám na klebety.“

„Klebety? Na ktorú z desiatok rôznych klebiet teraz narážate?“

„Na tie, podľa ktorých sa chystá obnovenie galaktickej ofenzívy. Dúfam, že sú pravdivé a že v nej môžem zohrať príslušnú rolu.“

„Takže si myslíte, že druhá Nadácia predsa len existuje?“

„Prečo nie? Všetko by hneď bolo oveľa zaujímavejšie.“

„Zaujímali by ste sa o ňu aj vy?“

„Rozhodne. Ak pre nič iné, tak pre záhady, ktorými je opradená. Vari existuje lepšia téma pre prázdne domnienky? Prílohy novín v poslednom čase už o inom azda ani nepíšu, a to by mohlo niečo znamenať aj samo osebe. Kozmos nechal jedného zo svojich autorov zosmoliť čudesný materiál o svete, na ktorom žijú len tvory s dokonale čistým myslením – druhá Nadácia, chápete? –, ktoré si vyvinuli také mentálne schopnosti, že nimi vedia konkurovať aj všetkým fyzikálnym vedám. Vedia ničiť lode na svetelné roky ďaleko, meniť dráhy planét...“

„Zaujímavé. Áno. Ale máte na danú tému nejaký názor aj vy sám? Súhlasíte s predstavou takejto myšlienkovej sily?“

„Nie, do galaxie! Myslíte si, že by sa také bytosti uspokojili len so svojou planétou? Nie, pane. Podľa mňa sa druhá Nadácia skrýva, lebo je oveľa slabšia, ako si myslíme.“

„V tom prípade vám svoj návrh môžem vysvetliť celkom jednoducho. Ako by sa vám páčilo viesť expedíciu na nájdenie druhej Nadácie?“

Channisa na moment zaskočil nečakaný príval udalostí, ktoré sa naňho rútia rýchlejšie, ako je zvyknutý. Zmeravel mu jazyk a hlboké ticho medzi nimi akosi nedokázal prerušiť.

Mul sa ho stroho spýtal: „Tak ako?“

Channis zvraštil čelo. „Určite áno. Ale kam mám ísť? Máte k dispozícii nejaké informácie?“

„Pôjde s vami generál Pritcher...“

„Takže expedíciu nepovediem ja?“

„Posúďte sami, ale až keď dohovorím. Pozrite sa, vy nie ste z Nadácie, pochádzate z Kalganu, nemám pravdu? Takže vaše znalosti Seldonovho plánu môžu byť dosť slabé. Keď sa prvé Galaktické impérium rútilo do záhuby, Hari Seldon a skupina psychohistorikov analyzovali budúci vývoj pomocou matematických nástrojov, ktoré v tejto zaostalej dobe už nemáme k dispozícii. Na základe svojich analýz založili dve Nadácie na opačných koncoch galaxie tak, aby z nich postupný vývoj ekonomických a sociologických parametrov urobil ohniská nového Impéria. Hari Seldon chcel jeho vznik dosiahnuť za tisíc rokov s tým, že bez Nadácií by to trvalo až tridsaťtisíc. Nemohol však rátať so mnou. Ja som totiž mutant a psychohistória ma nedokáže predpovedať, pretože operuje výlučne s veľkými číslami. Chápete?“

„Dokonale, pane. Ako sa to však týka mňa?“

„To hneď pochopíte. Mám v úmysle zjednotiť galaxiu už dnes – dosiahnuť Seldonov tisícročný cieľ už za tri storočia. Jedna Nadácia – svet fyzikálnych vedcov – stále rozkvitá pod mojou vládou. Vďaka prosperite a poriadku Únie mi vyrábajú jadrové zbrane, ktoré sa vedia porátať so zvyškom galaxie – až na druhú Nadáciu. Preto sa o nej musím dozvedieť viac. Generál Pritcher je presvedčený, že vôbec neexistuje. Ja viem opak.“

Channis sa opatrne spýtal: „Ako to viete, pane?“

Mulove slová prekypovali nečakanou podráždenosťou. „Pretože mysle, ktoré využívam, niekto upravuje. Úmyselne! Nenápadne! Nie však natoľko jemne, aby som si to nevšimol. Deje sa to čoraz častejšie a zasahuje to cenných ľudí v najhoršom čase. Nikdy ste neuvažovali, prečo som na celé roky zastavil rozširovanie svojej ríše?

Práve preto ste pre mňa dôležitý. Generál Pritcher je najlepší z ľudí, čo mi ešte ostali, ale už nie je v bezpečí. Samozrejme, sám o tom nemá ani potuchy. Vy však nie ste konvertita, a preto vo vás Mulovho človeka neodhalia tak ľahko. Druhú Nadáciu by ste mohli klamať dlhšie ako moji ľudia. Možno aj dosť dlho na dosiahnutie mojich cieľov. Rozumiete?“

„Uhm... Prepáčte, pane, že sa toľko vypytujem, ale v čom presne sú tí vaši ľudia iní ako predtým? Viete, aby som to dokázal rozoznať v prípade, že sa to stane aj generálovi Pritcherovi. Zruší sa ich konverzia? Prestanú vám byť verní?“

„Nie. Vravel som, že je to nenápadné. Tak je to ešte nebezpečnejšie, lebo sa to ťažko odhaľuje a niekedy musím čakať s patričnými krokmi, lebo neviem hneď posúdiť, či daný človek nerobí chyby sám od seba bez toho, že by mu niekto upravil mozog. Ich vernosť ostáva nedotknutá, no mizne z nich iniciatíva a vynaliezavosť. Za posledný rok ma takto pripravili o šesť ľudí. O šesť najlepších, akých som kedy mal.“ Nebadane podvihol kútiky úst. „Teraz velia výcvikovým strediskám. Úprimne dúfam, že nedôjde k žiadnej katastrofe, pri ktorej by sa od nich vyžadovalo rázne rozhodovanie.“

„Ale čo ak, pane... Čo ak to nebola druhá Nadácia? Čo ak to robí niekto iný? Nejaký ďalší mutant ako vy?“

„Majú to pridobre naplánované a robia to s ohľadom na dlhodobé ciele. Jedinec by sa oveľa viac ponáhľal. Nie, je za tým celý jeden svet a vy ste mojou zbraňou proti nemu.“

Channisovi sa rozžiarili oči. „Som nadšený, že mi dávate takú šancu.“

Mula však premohol nečakaný príval emócií. Vyhlásil: „Áno, zjavne vám napadlo, že to bude mimoriadna služba, ktorá si zasluhuje mimoriadnu odmenu – možno dokonca aj vymenovanie za môjho nasledovníka. Máte pravdu. Na druhej strane tu však sú aj mimoriadne tresty, viete? Moje emočné schopnosti sa neobmedzujú len na vytváranie lojality.“

Nenápadný úsmev na jeho tvári odrazu vyzeral desivo. Channis vyskočil od hrôzy z kresla.

Na letmý okamih, na nepatrný zlomok sekundy, totiž zažil nekonečný žiaľ. Naplnil ho priam až telesnou bolesťou, z ktorej mu neznesiteľne temnela myseľ. Trvalo to len krátko a hneď to zase prešlo. Ostala len vlna ohromného hnevu.

Mul mu povedal: „Hnev nepomôže. Áno, teraz sa ho snažíte zamaskovať, čo? Aj tak ho vidím. Takže nezabudnite – aj takého veci sa dajú posilniť a udržať natrvalo. Už som ľudí pod svojou emočnou kontrolou zabíjal a poviem vám, na svete niet krutejšej smrti.“

Odmlčal sa a napokon dodal: „To je všetko.“

Mul ostal v miestnosti sám. Nechal svetlá pohasnúť a stena pred ním sa opäť premenila na zvnútra priehľadné okno. Obloha už bola celkom čierna, na jej pozadí sa v nekonečných hlbinách vesmíru črtali svetlá galaxie.

Ten mliečny opar na nebi v skutočnosti tvorili myriady hviezd, ktorých svetlo sa zlievalo a vytváralo jeden biely mrak.

Všetky budú patriť len a len jemu.

Teraz už ostávalo vybaviť len jednu vec a môže ísť spať.

Prvé intermezzo

Zasadala výkonná rada druhej Nadácie. Pre nás to sú len hlasy. Presné miesto stretnutia ani totožnosť prítomných momentálne nie sú podstatné.

Vlastne nemôžeme celkom presne reprodukovať ani samotné zasadanie, pokiaľ nechceme, aby náš opis celkom nestratil na zrozumiteľnosti.

Stretávame sa tu totiž s psychológmi a nie hocijakými. Skôr by sa dalo povedať, že ide o vedcov so psychologickou orientáciou. Títo muži vnímajú základy vedeckej psychológie celkom inak ako všetci, ktorých si vieme predstaviť. „Psychológia“ našich vedcov postavená na axiómach, ktoré vydedukovali z pozorovaní ľudského správania, sa len veľmi okrajovo týka psychológie týchto odborníkov.

To je asi všetko, čo môžeme povedať pri vysvetľovaní farieb slepému, keď sme rovnako slepí aj my sami.

Pointa spočíva v tom, že zhromaždení dokonale rozumejú fungovaniu ľudského mozgu. Ich znalosti nestoja len na všeobecných teóriách, ale na dlhodobom aplikovaní teórií priamo na konkrétnych jednotlivcov. Preto vlastne nepotrebujú reč v našom zmysle. Útržok vety pre nich znamená takmer až zbytočnú utáranosť. Gesto, zafučanie, nepatrná zmena výrazu tváre, dokonca aj správne načasovaná pauza pre nich predstavuje seriózny tok informácií.

Pre cteného čitateľa však ich strohú, navonok nezrozumiteľnú komunikáciu radšej preložíme do slov a viet, aj keď tým riskujeme stratu niektorých detailov a nuáns.

Jeden „hlas“ im výrazne dominoval. Patril človeku známemu ako Prvý hovorca.

Povedal: „Dnes je už celkom jasné, čo zastavilo Mula v tej jeho divej honbe. Nemôžem povedať, že to vrhá dobré svetlo na... nuž, na našu organizáciu a jej postavenie. Takmer sa mu podarilo nás lokalizovať pomocou umelo vybičovanej mysle človeka, ktorému v prvej Nadácii hovoria ,psychológ‘. Tento človek zomrel násilnou smrťou tesne pred tým, ako mohol svoje zistenie oznámiť Mulovi. Udalosti, ktoré viedli k jeho vražde, sú čistou náhodou pre všetky výpočty pod úrovňou Tretej fázy. Teraz to už asi chcete prebrať vy.“

Posledné slová smerovali na Piateho hovorcu. Trpko mu povedal: „Tú situáciu sme jednoducho nezvládli. Samozrejme, voči masívnym útokom sme veľmi zraniteľní, najmä ak pochádzajú od mentálneho fenoménu, akým je Mul. Krátko po tom, čo sa preslávil po celej galaxii dobytím prvej Nadácie – ak chceme byť presní, bolo to pol roka po jej ovládnutí –, sa ocitol na Trantore. V priebehu ďalšieho polroka by bol tu u nás a čelili by sme obrovskej nerovnováhe. Ak mám byť presný, jeho šance by boli vo výške deväťdesiatšesť celých tri percenta, plus-mínus nula celých päť desatín percenta. Strávili sme nemalý čas analýzou síl, ktoré ho nakoniec zastavili. V prvom rade už vieme, čo ho od začiatku hnalo. Všetci chápeme vnútorné dopady jeho telesnej deformácie a mentálnej výnimočnosti. Až po preniknutí do Tretej fázy sme však začali – spätne! – odhaľovať možnosti jeho abnormálneho správania v prítomnosti ďalšej osoby, ktorá k nemu prechováva úprimné city.

Keďže takéto abnormálne činy závisia od prítomnosti danej osoby v danom čase, celá vec bola do veľkej miery len šťastná náhoda. Naši agenti nepochybujú, že Mulovho psychológa zabila žena, ktorej Mul dôveroval z čisto sentimentálnych dôvodov. Preto ju mentálne neovládol. Ani sa o to nesnažil, lebo ho ako jediná zo všetkých mala naozaj rada.

Od tejto udalosti – pre tých, čo chcú detaily, je matematicky rozpracovaná v ústrednej knižnici – zadržiavame Mula mimoriadnymi opatreniami, pri ktorých dennodenne ohrozujeme celú Seldonovu schému plánovanej histórie. To je všetko.“

Prvý hovorca chvíľu čakal, kým prítomní naplno pochopia vážnosť vysloveného. Až potom vyhlásil: „Situácia je teda vysoko nestabilná. Seldonov pôvodný plán je na pokraji krachu – musím zdôrazniť, že do veľkej miery práve našou vinou, lebo sme nedokázali včas predvídať – a hrozí, že sa už nikdy nevráti do pôvodných koľají. Čas hrá proti nám. Myslím, že nám ostáva už len jedno možné riešenie, a aj to je dosť riskantné.

Musíme Mulovi dovoliť, aby nás odhalil – svojím spôsobom.“

Znova sa odmlčal, zaznamenal reakcie prítomných a povedal: „Opakujem – svojím spôsobom!“

2
DVAJA MUŽI BEZ MULA

Loď už bola takmer pripravená. Nechýbalo nič okrem cieľa cesty. Mul navrhol, aby sa vrátila na Trantor – svet trosiek po nesmiernej metropole najväčšieho impéria, aké galaxia kedy zažila. Mŕtvy svet, ktorý býval hlavným mestom všetkých hviezd.

Han Pritcher s tým nesúhlasil. Bol to dávno preskúmaný smer, kde sa nedalo zistiť nič nové.

Baila Channisa našiel v navigačnej kajute. Mladík mal kučeravé vlasy rozstrapatené akurát natoľko, aby mu jedna kader padala do čela – akoby si ju tam veľmi pozorne sám zhodil –, a ešte aj na perách mal úsmev, ktorý dokonale ladil s celkovým imidžom. Strnulý dôstojník si nejasne uvedomoval, ako sa voči nemu mimovoľne vymedzuje.

Bolo vidieť, že Channisa niečo nadchlo. „Toto nemôže byť náhoda, Pritcher!“

Generál chladne namietol: „Nepoznám tému rozhovoru.“

„Aha... Tak si ku mne dovleč stoličku, starec, a pustíme sa do toho. Prešiel som si tvoje poznámky. Sú perfektné.“

„Aké... je to od teba milé.“

„Uvažujem však, či si aj ty došiel k rovnakým záverom ako ja. Skúšal si niekedy analyzovať ten problém deduktívnym spôsobom? Jasné, prezerať si náhodne vybraté hviezdy je celkom fajn a tvoje expedície si vyžadovali poriadne skoky cez pol galaxie. Skúšal si však niekedy spočítať, koľko by trvalo, kým by si ich týmto štýlom prezrel všetky?“

„Áno. Niekoľkokrát.“ Pritcher nemal ani v najmenšom chuť ísť tomu chlapovi v ústrety, musel však z neho vytiahnuť, čo nosí v tej svojej mysli – nekontrolovanej, a teda nepredvídateľnej mysli.

„Tak fajn. Skúsme to teda analyticky a stanovme si, po čom vlastne pátrame.“

„Po druhej Nadácii,“ odvetil generál zachmúrene.

„Po Nadácii zloženej zo samých psychológov,“ opravil ho Channis, „ktorí sú vo fyzikálnych vedách slabí práve tak, ako je prvá Nadácia slabá v psychológii. No a na rozdiel odo mňa si z prvej Nadácie, chápeš? Už by ti malo byť jasné, čo to znamená. Musíme nájsť svet, ktorý riadia pomocou mentálnych schopností, ale pritom je po vedeckej stránke veľmi zaostalý.“

„Prečo musí byť zaostalý?“ spochybňoval jeho závery Pritcher. „Naša Únia svetov v ničom technicky nezaostáva a pritom ju Prvý občan ovláda pomocou svojich mentálnych schopností.“

„Lebo ťaží z vedomostí prvej Nadácie,“ odvetil mladík netrpezlivo. „Stavia na najväčšej zásobe vedecko-technických znalostí v celej galaxii. Druhá nadácia musí prežívať niekde v odrobinkách po skrachovanom Impériu. Po technickej stránke nemá z čoho ťažiť.“

„Takže predpokladáš, že majú dosť mentálnej sily, aby ovládli niekoľko svetov, ale pritom sú po hmotnej stránke celkom bezmocní?“

„V porovnaní s nami. Voči dekadentným susedom sa brániť dokážu. Voči čoraz väčšej sile Mula podloženej vyspelou jadrovou technikou nemajú šancu. Prečo asi tak dôsledne taja svoje pôsobisko? Deje sa to už od samého počiatku. Začal s tým ich zakladateľ Hari Seldon a oni v tom pokračujú dodnes. Prvá Nadácia sa svojím centrom nikdy netajila. Nesnažila sa nijako zamaskovať svoju existenciu ani pred tristo rokmi, keď fungovala len v malom meste na bezbrannej planéte.“

Hladké črty Pritcherovej tváre sa vykrútili do cynického úškrnu. „A teraz, keď si skončil s touto hlbokomyseľnou analýzou, by si chcel zoznam všetkých kráľovstiev, republík, planetárnych štátov a diktatúr rôzneho druhu, ktoré v tej politickej divočine korešpondujú s tvojím opisom a niekoľkými ďalšími faktormi?“

„Takže ste už s Mulom zvážili aj túto možnosť?“ Channis sa stále tváril rovnako sebaisto ako predtým.

„Samozrejme, tu to nenájdeš, ale vypracovali sme úplný prehľad politických jednotiek na opačnej periférii. Naozaj si myslíš, že Mul na tom pracoval len náhodným výberom?“

„Tak potom,“ zvýšil mladík hlas plný energie, „čo povieš na Tazendskú oligarchiu?“

Pritcher sa zamyslene poťahal za ušný lalôčik. „Tazenda? Počkaj – myslím, že si na ňu spomínam. Lenže tá neleží na periférii, nie? Mám pocit, že je tak v tretine cesty k centru.“

„Áno. A čo s tým?“

„Podľa záznamov má byť druhá Nadácia na opačnom konci galaxie. Do vesmíru, to je to jediné, čo o nej vieme naisto! Prečo teda hovoríme o Tazende? Jej uhlová odchýlka od radiánu prvej Nadácie je len nejakých stodesať až stodvadsať stupňov. Ani zďaleka nie stoosemdesiat.“

„To je ďalšia vec, čo som našiel v záznamoch. Druhú Nadáciu založili ,Na konci hviezdnych ciest‘.“

„O takom regióne galaxie sa nenašla ani jediná zmienka.“

„Lebo je to miestne pomenovanie, ktoré neskôr v mene utajenia potlačili. Alebo ho možno Seldon a jeho skupina vymysleli špeciálne s týmto cieľom. Istý vzťah medzi ,koncom hviezdnych ciest‘ a Tazendou však predsa len existuje, nemyslíš?“

„Ak aj existuje, ja ho rozhodne nevidím.“

„Bol si tam niekedy?“

„Nie.“

„Ale pritom sa spomína v tvojich správach.“

„Kde? Aha, áno. To však bolo len na doplnenie potravín a vody. Na tom svete nebolo absolútne nič zaujímavé.“

„Pristál si na hlavnej planéte? V centre vlády toho sveta?“

„To fakt neviem.“

Channis nad tým mlčky špekuloval, zatiaľ čo ho generál len prebodával mrazivým pohľadom. Po chvíli sa opýtal: „Pozrel by si sa so mnou do lupy?“

„Isteže.“

„Lupa“ bol najnovší vynález pre moderné hviezdne lode. V skutočnosti išlo o zložitý počítačový systém, ktorý vie zobraziť nočnú oblohu tak, ako ju vidieť z ktoréhokoľvek miesta v galaxii.

Channis nastavil súradnice a stlmil osvetlenie v miestnosti. Na tvári sa mu odrážalo červené svetlo z ovládacích prvkov. Pritcher sedel v kormidelníckom kresle, dlhé nohy mal prekrížené, tvár stratenú v pološere.

Keď sa systém naštartoval, na obrazovke sa rozžiarili svetelné body. Boli nahusto a žiarili jasným svetlom, lebo obývané zhluky hviezd sú pri centre galaxie veľmi blízko pri sebe.

„Toto,“ vysvetlil Channis, „je zimná nočná obloha, ako ju vidieť v noci na Trantore. Je to dôležité, lebo pokiaľ viem, zatiaľ si sa jej vo svojom pátraní nevenoval. Ak sa chceme rozumne orientovať, vždy musíme začať z Trantoru ako bodu nula. Trantor bol hlavným mestom Galaktického impéria. Z kultúrneho a vedeckého hľadiska to platilo ešte väčšmi ako z politického. Preto aj význam akéhokoľvek opisného názvu treba v deviatich z desiatky prípadov hľadať pohľadom človeka na Trantore. V tomto kontexte si isto spomínaš, že aj keď bol Seldon z Heliconu, ktorý leží bližšie k periférii, jeho skupina pracovala na Trantore.“

„Ale čo sa mi snažíš ukázať?“ zmrazil jeho nadšenie chladný Pritcherov hlas.

„Najlepšie to vysvetlí samotná mapa. Vidíš tú temnú hmlovinu?“ Na obrazovku s galaxiou dopadol tieň jeho ruky. Ukázal prstom na malý fľak čiernej, ktorý vyzeral ako diera v záplave svetelných bodov. „V hviezdnych mapách sa označuje ako Pellotova hmlovina. Dobre sa na ňu pozri. Zväčším ti ju.“

Pritcher už neraz videl, ako sa galaxia v lupe približuje, aj tak však mimovoľne zatajil dych. Bolo to ako stáť pred viziplatňou lode, ktorá sa rúti desivo preplnenou galaxiou bez toho, aby skočila do hyperpriestoru. Hviezdy sa oddeľovali od spoločného stredu, presúvali sa k okrajom obrazovky a mizli kdesi za nimi. Z jediného bodu sa stávali dva, z dvoch celá skupina. Nejasné fľaky sa rozpadali na myriadu svetelných bodov. No a navyše tá neustála ilúzia pohybu.

Channis neprestával s vysvetľovaním. „Všimni si, že smerujeme z Trantoru priamo k Pellotovej hmlovine, takže sa v podstate stále pozeráme na rozloženie hviezd, ako ho vidno z Trantoru. Zrejme tam bude drobná odchýlka spôsobená gravitačným vychýlením svetla, ktoré nedokážem celkom presne kompenzovať, tú však môžeme na naše účely zanedbať.“

Na obrazovke sa pomaly šírila temnota. Približovanie sa spomalilo a jedna hviezda za druhou ľútostivo mizla za okrajmi zobrazeného priestoru. Na okrajoch rastúcej hmloviny prudko žiaril celý vesmír hviezd, akoby chcel nahradiť tie, ktoré nie je vidieť pre atómy sodíka a vápnika v jej strede.

Channis znova ukázal prstom. „Obyvatelia regiónu volali tento útvar ,Papuľa‘. Je to dôležité, lebo ju pripomína len z trantorského smeru.“ Ukazoval na trhlinu, ktorá mala tvar úst vykrútených do nesúmerného úškrnu. Vykresľovala ich oslnivá žiara hviezd za hmlovinou.

„Sleduj jej okraje,“ povedal. „Sleduj Papuľu až na samý koniec, kde sa zužuje do tenkej svetelnej čiary.“

Obraz sa znova približoval, až kým ho celý nezabrala hmlovina s tenkou čiarou, čo vychádzala z konca Papule. Channis ju mlčky sledoval prstom až na miesto, kde sa končila jedinou osamelou hviezdou. Pri nej zastal, lebo ďalej sa už rozprestierala len nepreniknuteľná temnota.

„Posledná hviezda,“ vyhlásil. „Koniec hviezdnych ciest. Hmlovina je tu redšia, takže cez ňu preniká svetlo jedinej hviezdy. Stále hovoríme o jednom konkrétnom smere – o pohľade z Trantoru.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhá nadácia.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.