Zrzka v nesnázích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Zrzka v nesnázích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. kapitola

Zrzka se stěhuje

Jsem úplně obyčejná, víte jak. Prostě téměř desetiletá holka, která se od ostatních moc neliší. Ale někdy si myslím, že jsem výjimečná. Možná si to myslím, protože nemám jen jeden domov, ale hned dva. No jasně, vím, že takových je nás víc. Nejsem sama, koho to postihlo. Rozvod.

To slovo jsem ještě nedávno ani neznala. Celkem spokojeně jsem si žila s mámou, tátou a babičkou v našem domku na kraji malého města. Měli jsme se tam moc hezky. Nepřipadalo mi, že bych na tom chtěla cokoliv měnit, ale…

Prostě se to stalo.

Rodiče se nikdy nehádali, takže to byl docela šok. Myslela jsem si, že něco takového se děje jiným, ale mně ne. Jenže teď se to dělo. Mně, nám všem.

Byla jsem zmatená, protože jsem tomu nerozuměla. Najednou jsem měla bydlet týden s maminkou a týden s tátou – někde jinde.

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. A bála jsem se.

Taky byste se báli. Vždyť bylo najednou všechno jinak!

Maminka brečela, když táta odcházel, a já jsem brečela taky. Když se na konci cesty naposledy ohlédl, poznala jsem, že až na něj neuvidíme, rozbrečí se i on.

Proč se tohle děje? Chápete to?

Protože já tomu nerozumím.

Milovali mě oba – a pořád mi to říkali. Asi abych na to nezapomněla.

I já jsem je milovala. Nechtěla jsem se dívat, jak jeden z nich odchází.

Jmenuju se Klárka. To jméno mi vybíral táta. Líbí se mi. Ale ještě víc se mi líbí, když mi říká Zrzka.

Mám zelené oči a zrzavé, dlouhé vlasy. Jsem pihatá, ale není to tak moc vidět. Prostě zrzka.

No a teď žiju týden ve městě s maminkou, jejím novým přítelem a malým, nevlastním bráchou – a týden s tátou na vesnici kousek od našeho města. Někdy je to fajn, ale někdy mě to štve.

Proč je život tak složitej?

Ale víte co? Časem si prostě zvyknete.

Na všechno…

Viděla jsem ten dům už dřív, protože mě sem táta už párkrát vzal. Jenže teď to najednou bylo víc skutečné. Teď jsem tu měla bydlet. Jen já a táta. Jako trosečník a jeho věrný Pátek.

Táta mi tak trošku jako trosečník připadal. Když se někdy hodně dlouho neholil, byl zarostlý úplně stejně jako Tom Hanks v tom filmu – víte v kterém, že jo? Já jsem ho viděla mockrát. Hlavně v poslední době.

Vždycky si představuju tátu, když se na to dívám, a je mi těžko u srdce, protože on je taky sám. I když má mě.

Je dokonce i stejně šedivý. No, možná i víc. Když mi dává pusu na dobrou noc, jeho vousy mě škrábou na tváři. A já vím, že můžu klidně usnout, protože táta tu je se mnou. A vždycky bude.

Stejně jako maminka v našem starém domě.

Jenže teď jsem tady.

Stojím v předsíni se svým malým batůžkem v ruce a rozhlížím se kolem sebe. Ještě pořád to tu vypadá spíš jako staveniště než jako skutečný domov. No, aspoň nemusíme tolik uklízet.

Taky tak neradi uklízíte?

Já to úplně nesnáším. Mnohem raději něco vyrábím. Nebo maluju. Nebo vymýšlím. Každou chvíli mě baví něco jiného. Táta tvrdí, že u ničeho dlouho nevydržím, ale to není pravda. Jen mě láká spousta věcí, které bych chtěla vyzkoušet.

Zrovna teď bych mnohem radši šla na hřiště kousek od našeho baráku. Mají tam trampolínu. Už jste někdy skákali na trampolíně?

Že se ptám…

Jenže to nejde. Sotva jsme přijeli. Táta mi tu všechno ukazuje. Kde budeme spát, kde je koupelna. Všechno už vlastně vím, protože jsem tu s ním už byla, ale stejně mi to znovu opakuje.

Myslím, že je prostě jen nervózní.

Taky jsem někdy nervózní. Třeba ve škole, když něčemu nerozumím nebo jsem se na něco nepřipravila. Takže poznám, když je někdo nervózní.

„Tati, ty máš strach?“

Usměje se a uhne očima. Jasně, bojí se. Jako já. Jenže víte co? Já už strach nemám.

Najednou to ze mě všechno spadlo. Stojím tady, rozhlížím se kolem sebe a na tváři se mi rodí úsměv.

Moje babička totiž vždycky říká, že všechno zlé je pro něco dobré. A já tomu začínám věřit.

S tátou si to spolu užijeme. Vím to.

„Líbí se ti tu?“ zeptá se a já za tou nevinnou otázkou slyším všechny jeho obavy. Bude tu šťastná? Dokáže si zvyknout?

Usmívám se na něj a vím, že šťastná jsem. Právě teď, tady, s ním.

Skočím na gauč, rozpřáhnu paže a nahlas křičím: „Jooooooo!“

Můj nový život právě začíná…

2. kapitola

Boj o hřiště

Tak jsem konečně tady. Stojím na hřišti a pozoruju těch pár dětí, co si tu hrají. Táta tu se mnou už párkrát byl, ale dneska jsem tu sama. Ještě tu nikoho neznám, ale ráda bych se s někým seznámila.

Jenže to nevypadá moc nadějně. Je tu nějaká maminka se dvěma malými dětmi, které si hrají na pískovišti a nevšímají si ostatních. Chlapeček je starší a pořád svou malou sestřičku komanduje, ale jí to asi nevadí, protože se směje a plácá lopatičkou do kyblíku. Jejich maminka je vždycky zkontroluje rychlým pohledem a pak oči zase zaboří do knížky, kterou drží v ruce.

Na prolézačkách visí kluk a jiný stojí opodál a počítá. Určitě se vsadili a soutěží, kdo z nich se na tyči udrží dýl. Sázím na toho, co tam visí zrovna teď. Protože ten, co stojí na zemi, tam dlouho nevydržel.

Pozoruju je už nějakou dobu, takže dokážu odhadnout, kdo z nich to nakonec vyhraje. A mám pravdu. Kluk seskočí na zem s vítězným úsměvem na tváři. Rozhlíží se kolem sebe, jestli jeho výkon někdo náležitě ocenil. Přistiženě ucuknu pohledem, protože nechci, aby věděl, že jsem na ně zírala.

Zamířím k trampolíně. Doteď se tam nějaké dvě malé holky snažily o salta, ale moc se jim to nedařilo. Konečně to vzdaly a sedly si do trávy. Jsou mladší než já a já si připadám najednou hrozně dospělá.

Skáču salta a přemety, až se tají dech. Alespoň předpokládám, že těm klukům, co na mě teď od prolézaček koukají, se dech tají.

Kousek dál na lavičce sedí ještě nějaká jiná holka, která si doteď něco čmárala do sešitu. Koutkem oka zahlédnu, že se zvedá a jde blíž. Padám pozadu na záda a hned se zase vymrštím zpátky na nohy. Tenhle trik mě naučila moje nejlepší kamarádka Leontýnka.

Najednou se mi po ní hrozně zasteskne.

Bydlí v domě hned vedle našeho. Jenže tam já teď nejsem. Jsem tady a ona je najednou strašně daleko.

Oči mi zaplaví slzy a přemety mě přestanou bavit.

Ta holka dojde až ke mně.

„Jsi dobrá,“ prohlásí uznale. „Kde ses to naučila?“

Zatřepu hlavou, abych skryla slzy, a potěšeně se na ni usměju. „Doma skáču pořád,“ přiznám. Doma je vlastně u Leontýnky, ale nechci to teď nikomu vysvětlovat. Ti kluci totiž okouní opodál a poslouchají nás.

„To se naučíš raz dva,“ kasám se. Ve skutečnosti mi to nějakou dobu trvalo, ale to nikdo nemusí vědět.

Holka se nesměle pousměje. „Naučíš mě to?“ zeptá se s nadějí. Ve tváři má přesně ten výraz, který tam někdy mám i já. Když něco moc chcete a doufáte, že se vám to splní.

„Jasně,“ řeknu, pořád ještě s úsměvem na tváři.

V té chvíli jeden z těch kluků přistoupí blíž k nám. „Teď jdeme skákat my,“ prohlásí a loktem tu holku dost drsně odstrčí stranou. Ona se zapotácí, ale nic nenamítá. Couvne, sklopí oči a je najednou docela smutná.

Já se tak snadno zastrašit nenechám.

„My tu byly dřív,“ namítnu rozzlobeně.

Kluk má drzé, zlé oči. Má rozčepýřené hnědé vlasy a na tváři pihy stejně jako já. Mám strach, ale nechci ustoupit. Rozhlédnu se, ale nikdo se nás nezastane. Ta cizí maminka si čte a zrovna teď vůbec nevnímá, co se kolem ní děje.

„Jdi pryč,“ řeknu s odvahou, kterou předstírám. A doufám, že prostě odejde.

Napřáhne paži a strčí do mě stejně, jako strčil do té holky. To mě naštve. Taky do něj strčím.

Nevím, jestli jsem ho zaskočila nebo mě podcenil, ale ztratí rovnováhu a rozplácne se na zemi. Všichni ztichneme. Tohle jsem nechtěla a on to nejspíš vůbec nečekal. Výraz na jeho tváři je toho důkazem.

Ten druhý kluk se najednou rozesměje. Polekaně se po něm podívám, protože jsem na něj úplně zapomněla.

Pak se začne smát i ta holka a ze mě spadne část napětí. Na rty mi vklouzne nesmělý úsměv, když se sehnu a napřáhnu dlaň, abych klukovi pomohla vstát.

Mou pomoc nepřijme.

Vlastně jsem to ani nečekala. Kluci, no.

Vyskočí na nohy a utíká pryč. Dívám se za ním a vím, že jsem si právě udělala nepřítele na život a na smrt.

Tohle mi neodpustí.

Ta holka ke mně znovu přistoupí. „Já jsem Klára,“ představí se mi. Teď se začnu smát já, a ona nechápe, co je na tom tak legračního.

„Já jsem taky Klára,“ podaří se mi říct mezi záchvaty bláznivého smíchu.

Klára se trošku rozpačitě usmívá. „Vážně?“

Asi mi nevěří. „Víš co?“ navrhnu. „Říkej mi Zrzko.“

Právě jsem našla svou první kamarádku ve svém novém domově.

3. kapitola

Malá a velká

Ukáže se, že Klárka je o dva roky mladší než já. Myslela jsem si to, už když jsem ji předtím viděla sedět na lavičce, ale teprve když pak přišla ke mně, viděla jsem, že je vlastně docela malá.

„Kolik ti je let?“ zajímá mě, když se konečně přestanu smát.

„Osm,“ odpoví s mírným zamračením. Zřejmě se obává, že se s ní nebudu chtít bavit. Pro někoho by to problém byl, pro mě ale ne. Já jsem ráda, že mám konečně někoho, s kým si můžu hrát.

Má dlouhé blonďaté vlasy, sahají jí skoro až k pasu, stejně jako mně. Oběma se nám vlasy po zádech vlní, jen ty moje jsou zrzavé. Oči má světlounce modré, jako nebe, když začíná svítat. Moc se mi líbí.

Moc toho nenapovídá, ale to mi nevadí. Já to zvládám za obě.

Potom ji učím ty nejjednodušší skoky na trampolíně, ale moc jí to nejde. Přesně toho jsem se bála. Ale nevzdává to a znovu zkouší skákat. Nakonec se jí podaří jedno nemotorné salto a na tváři se jí rozlije nádherný, šťastný úsměv. Mám radost a zatleskám.

„Vidíš, říkala jsem ti, že se to naučíš raz dva,“ volám vesele. No, raz dva to rozhodně nebylo, ale obě to přehlédneme. Pak si všimnu toho kluka, co předtím s kamarádem lezl na prolézačkách. Pořád tu okouní a pozoruje nás.

„Chceš si to taky zkusit?“ zeptám se nejistě. Netuším, jestli na mě není naštvanej. Zdá se, že není. Přiloudá se blíž, jako by ho všechno nudilo, a zvědavě upírá oči na malou Klárku, která se zrovna sbírá ze země.

Ustoupím stranou. „Dobře, teď ty,“ zavelím. Hm, to ještě nevíte. Ráda mám věci pod kontrolou. Někdo by možná řekl, že jsem panovačná, ale to nejsem. Jen jsem zvyklá, že je často po mém. Asi proto, že jsem jedináček. Nebo proto, že mám většinou ty nejlepší nápady.

No jo, já vím. Zní to trošku nafoukaně. Ale když má někdo lepší nápad než já, tak se s ním nehádám a ustoupím. Takže si nemyslím, že bych byla nafoukaná.

Kluk hupsne na trampolínu a začne předvádět krkolomné přemety. Jde mu to o moc líp než předtím malé Klárce. Zřejmě to nezkouší poprvé.

Potom sebou mrskne a já otevírám pusu dokořán, protože to vypadá docela děsivě. Když se řítí k zemi, zdá se mi, že se nemůže včas rozmotat a že si docela určitě natluče.

Ale nakonec se stihne přetočit a přistát na nohou, i když zavrávorá a rovnováhu vybalancuje jen stěží.

„Dobrýýý,“ hlesnu. „Jsi lepší než já,“ musím přiznat, i když se mi to tedy přiznává vážně těžce.

Usměje se. „No, možná,“ připustí skromně. Teprve teď se na něj pořádně podívám. Má mírně vlnité tmavé vlasy. Ne úplně černé, ale skoro. Oči má kupodivu modré. Tmavě modré, jako bývá moře tam, kde je už vážně velká hloubka.

Je vyšší než já, ale ne o moc. Asi si uvědomí, že si ho prohlížím, protože přistoupí blíž a nesměle ke mně napřáhne dlaň.

„Já jsem Ondra,“ řekne.

Najednou jsme tři a mně už to tu nepřipadá tak cizí a děsivé, jako když jsem sem s tátou poprvé přijela.

Chvíli ještě skáčeme, ale pak už jsem unavená a malá Klárka taky. Jen Ondra vypadá pořád plný elánu. „Vy už jdete domů?“ diví se, když si vytáhnu mobil z kapsy, abych zjistila, kolik je hodin.

Táta mě nikam samotnou nepouští, ale dneska měl moc práce, a já jsem nechtěla zase být sama doma. Hřiště od našeho domu neleží daleko, odvedl mě sem a nařídil mi, že se odtud nesmím hnout.

Teď už se blížila doba, kdy mě měl přijít vyzvednout. Malá Klárka na mě kouká dost zklamaně a smutně. „Nechceš si jít hrát k nám?“ zeptám se, protože ani mně se ještě nechce loučit.

Ondra mávne rozmrzele rukou a bez rozloučení odběhne.

Díváme se za ním a já si všimnu postavy, která se vyhoupne z ohybu cesty. Táta!

Rozběhnu se k němu a vlítnu mu do náruče. Směje se a zatočí se se mnou. Chci mu dát milión pus, ale schválně uhýbá, aby mě poškádlil.

„Tak dlouho jsem pryč nebyl,“ cvrnkne mě do nosu a já se šťastně rozesměju.

Je to ten nejlepší táta na světě!

„Dobrý?“ zajímá se a rozhlédne se po hřišti. Ale maminka s dětmi už dávno odešla a ty dvě malé holky také. Už jsme tu zůstaly jen já a malá Klárka.

„Tati, tati!“ táhnu ho k ní, sotva mě postaví zpátky na zem. „To je malá Klárka,“ představím mu svou novou kamarádku.

Zvláštně se na mě podívá. „A ty jsi v tom případě velká Klárka?“

Rozzáří se mi oči. Přesně ví, co říct. „Jo,“ zasměju se. „Malá a velká.“

Táta přistoupí k malé Klárce, která se na něj poněkud zaskočeně dívá. „Kde bydlíš?“ zeptá se jí.

Klárka mávne rukou kamsi za sebe. Přitočím se k ní. „Pojď na chvíli k nám,“ škemrám.

Váhá. Vidím na ní, že by chtěla. „Nebudou tě vaši hledat?“ zeptá se táta vnímavě, protože si všimne, jak se malá Klárka nenápadně ohlíží za sebe.

Upře na něj ty svoje jemné, bolavé oči. Teprve teď pochopím, proč se mi zdála předtím smutná. Má smutné oči. Zraněné.

„Jen babička,“ pronese tak tiše, že jí málem nerozumím.

„Ty nemáš rodiče?“ diví se táta a já se na malou Klárku podívám se zájmem. Ještě jsem nikoho, kdo by neměl mámu a tátu, nepoznala. Najednou mi připadá, že já se mám vlastně docela fajn. Mám maminku i tatínka. Jen spolu už nebydlí. Ale pořád je mám. Oba dva. Musí to být strašné, nemít ani jednoho z nich.

Ale Klárka tátovi neodpoví, jen sklopí hlavu. Asi o tom nechce mluvit.

Táta si nakonec nechá vysvětlit, kde bydlí, a zamíříme tam, abychom se zeptali, jestli s námi Klárka může jít k nám domů. Může.

Oči se jí zase rozzáří a smutek z nich na chvíli zmizí. I já mám radost. Je to o moc veselejší, když si máte s kým hrát. Táta je skvělej, ale nemá čas si se mnou pořád hrát. A já se pak musím zabavit sama.

Ne, že by mi to dělalo nějaké potíže. Pořád něco vymýšlím. Teď zrovna vyrábím různé šperky z korálků. Myslím, že mi to celkem jde.

S malou Klárkou si nejdřív dáme svačinu, protože nám docela vyhládlo.

A pak jí ukazuju, jak vyrábím náušnice pro maminku. Chce to taky zkusit, ale moc jí to nejde. A brzy ji to přestane bavit, radši se na mě pak jen dívá.

Když přijde čas, aby ji táta odvedl domů, dám jí hvězdičku, kterou jsem předtím z korálků vyrobila. Má z ní radost.

„Přijdeš zase?“ naléhám a ona přikývne. Už zase je smutná.

Já bych ale taky byla smutná, kdybych žila jen s babičkou. I když moje babička je úžasná a já ji mám moc ráda. Ale maminka i táta by mi moc chyběli.

Radši se malé Klárky už na nic neptám.

Táta ji odvede domů a já zatím dokončím náušnice pro maminku. Najednou mi moc chybí. Zvednu mobil a zavolám jí. Chci slyšet její hlas. Chci se ujistit, že tam někde je. Že tam je a čeká na mě, až se k ní zase vrátím.

„Klárko?“

Její hlas v telefonu zní tak důvěrně známě, až mi vytrysknou slzy do očí.

„Mami?“

„Děje se něco?“ lekne se. Obvykle jí nevolám, když jsem u táty.

„Ne, nic,“ ujistím ji rychle. „Jen se mi stýská.“

Zasměje se. Asi jí je taky smutno, ale nechce to přiznat. „Jak se máš?“

Začnu jí vyprávět, jak jsem se seznámila s malou Klárkou a s Ondrou. Najednou všechen stesk zmizí.

„Jsem tak ráda, že vás mám,“ dodám nakonec.

Maminka mlčí. Asi neví, co na to má říct. Pak už zavěsíme.

A když se vrátí táta, skočím mu do náruče, jako by byl pryč několik hodin, a ne jen pár minut.

Někdy sama sobě nerozumím. Ale takhle to my holky máme.

Když pak usínám, přitisknutá k tátovi jako vždycky, cítím se v bezpečí a spokojeně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrzka v nesnázích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.